430 EDVARD WIBECK. 
Unnaryd m. fl. förekom sålunda en ej obetydlig, på bokvirket grundad 
hemslöjd. Förutom den i samband med stäfverhuggningen idkade lagg- 
kärlstillverkningen förfärdigades vagnar, slädar, drögar, väfstolar, väfske- 
dar, spinnrockar, kardblad, skyfflar, träskedar, räfshufvuden m. m. De 
mindre slöjdalstren försåldes genom gårdfarihandel, ofta på långväga ort. 
För humlegårdarna, hvilka förr voro allmänna i dessa trakter, an- 
sågs det ruttnande boklöfvet vara ett förträffligt gödningsämne. 
Ett egendomligt fall af bokens användning omnämnes af ELIAS 
FRIES (Botaniska utflykter, Bd I 1853, sid. 339). Denne berättar, att un- 
der den nöd, som 1784 härskade i gränstrakterna mellan Småland och 
Halland, några åboar å kronoskattejord hade till brödbakning skalat 
barken af bokar, hvarför de blefvo instämda till domstol. >»Domaren»>, 
säger F., »var för mänsklig att pliktfälla dem, som för att stilla sin 
hunger, gnagit barken af träden.»” 
Att eld och fiendehärjning bidragit till de forna bokskogarnas för- 
svinnande är en gängse uppfattning i synnerhet i de skoglösa, västra 
gränstrakterna. I hvad mån denna åsikt har skäl för sig, har icke med 
visshet kunnat utrönas. Sant är, att krigets facklor mera än en gång 
lyst i dessa nejder — år 1563 blefvo 6 kyrkor, 12 prästgårdar och 431 
bondgårdar brända i Femsjö, S. Unnaryds, Långaryds, Gryteryds, S. 
Hestra, Villstads, Refteleds, Bredaryds och Torskinge socknar —, men 
om därvid också bokskogen fått sitta emellan, är ovisst. Ett kungl. 
bref af den 28 sept. 1576, befriade de svårt hemsökta bönderna i Västbo, 
hvilka efter fiendehärjningen nödgats tillgripa ekskog för uppbyggandet 
af nya bostäder, från de böter, som lagen föreskref för afverkning af 
bärande träd. Detta tyder på, att också den brännbara skogen i stor 
utsträckning blifvit förstörd. Att bokskog verkligen kan skadas till döds 
af eld, som vid torka lätt fattar i markens löfbetäckning, är iakttaget 
vid flera tillfällen såväl i södra Sverige som 1 Danmark. Detta visar 
också den förut omtalade Hammarbergska skrifvelsen från år 1696 
(sid. 421). Att eld i form af ljungbrand bidragit till att hålla skogsåter- 
växten borta från de en gång kallagda markerna är i hvarje fall ett 
faktum, som är obestridligt. 
! Möjligt är, att användningen af bokbarken som födoämne — visserligen ej för män- 
niskor, men för svin — ej var så alldeles enastående. TI Sv. Landtbruks Academiens 
Annaler 1820, h. 2, sid. 173 nämnes sålunda bl. a.: »Barken tjenar till läderberedning. 
Den inre ätes af svin liksom ollonen, hvilka göra dem hastigt feta, men fläsket blir däraf 
nog löst. Af hvar tunna ollon fås 4 kannor olja. 
