14 RÖRELSEORGANEKNA 



hålorna. Käkarna äro, säsom hvar och en vet, alltid utdragna 

 till en näbb, och dennes öfre hälft eller öfverkäk bildas för- 

 nämligast af vieUaiikäkbenet. Ojverkäkbenen äter, som hos 

 däggdjuren äro öfvervägande stora, äro deremot hos foglarna 

 ganska små, tillbakaställda och intaga blott en ringa del af 

 öfverkäken. Föröfrigt är öfverkäken sällan, liksom hos dägg- 

 djuren, fast förenad med det öfriga kraniet, utan deremot nä- 

 stan alltid mer eller mindre rörlig. 



Vid underkäken, som består af flera sinsemellan samman- 

 vuxna ben, har man att märka det egna förhallandet, att den 

 icke, såsom hos däggdjuren, omedelbart ledar med skallen, utan 

 har emellan sig och denna ett egendomligt ben af en oregel- 

 bunden qvadratisk form, kalladt qcadrat/jene' (os qvadratumj. 

 Mot detta ben ledar dessutom några andra, smala ben, nem- 

 ligen de 2:ne med gombenen förenade smala s. k. viiiybeiien 

 (ossa pterygoidea) och ett på hvardera sidan från öfverkäken 

 utlöpande ben, som är sammansatt af 2 särskilda stycken: 

 okbend och qvadvdt-ukbenet (os qvadrato-jugale). Genom dessa 

 ben är det just som öfverkäkens rörelser uppåt och nedåt 

 åstadkommås; ty da underkäken föres nedåt och derigenom 

 trycker qvadratbenet framåt, så verkar detta i sin ordning en 

 tryckning på de ofvannämnda smala vingbenen, hvarigenom 

 öfverkäken lyftes uppåt. 



Slutligen vilja vi anmärka såsom en egenhet i bildningen 

 af foglarnas kranium, att det blott har en enda ledknapp, som 

 artikulerar mot första halskotan. Härigenom får hufvudet en 

 större rörlighet och kan nästan vridas rundtomkring, så att 

 fogeln med näbben, utan särdeles ansträngning, kan komma ät 

 att putsa och ordna nästan alla bålens och extremiteternas 

 fjädrar, t. o. m. ryggtjädrarna. 



Éålen. Liksom hos däggdjuren, är äfven hos foglarna 

 ryggraden sammansatt af en mängd kotor, som man gifvit olika 

 benämningar, såsom hals-, bröst-, länd-, kors- och svanskotor. 



Uulseu är i allmänhet mycket längre och mera rörlig hos 

 foglarna, än hos flertalet af däggdjur. Längst är denna kropps- 

 del hos de högbenta vadarne och hos åtskilliga simfoglar. Det 

 är också af stor vigt för dessa foglar att hafva en läng hals; 



