38 FORTPLANTNING OCH UTVECKLING. 



1. Som (let helt siikert skall intressera flera bland vara läsare 

 att veta huru äg-gskattningen tillgår i vissa af våra skärgårdar samt 

 huru förnuftsvidrigt och tillika barbariskt man derstädes behandlar de 

 nyttiga sjöfoglarna, vilja vi ur en till Svenska Jägarförb. Nva Tidskr. 

 andra arg. 2:dra häftet insänd uppsats sid. 97 anföra följande: »Ehuru 

 desse (måsarna) icke äro föremål för jagt, äro de dock i yttre skärgården 

 föremål för uboai'nes synnerliga omvårdnad, så att de ogerna se att 

 en sådan fogel skjutes. På vissa af de yttersta holmarna häckar 

 gråtritten i kolonier af 50 — tOO par och leranar under vårtiden en 

 skatt af stora och feta ägg, af hvilka, enligt skärkarlarnas påstående, 

 tvenne kullar utan skada kunna borttagas från hvarje par. Som 

 bekant är, lägga de allmänt tre h^^ i hvarje kidl, och äggen tagas 

 vanligen icke förrän alla tre äro värpta. Ilar man då tvåhundrade 

 par häckande måsar på sina egor och får skörda omkring 1000 

 stycken stora ägg, så är afkastningen icke så dålig. Under denna 

 tid hidles så noga vakt, att särskilda båtar under nätterna statio- 

 neras i granskapet af holmarna, för att afhålla främmandes besök. 

 Den tredje kullen fä måsarna behålla; de lernnas nu i ro att rufva 

 äggen och fostra sina ungar, efter hvilka en lifvad jagt anställes i 

 jidi månad innan de blifva fullt flygfärdiga. De eftersökas ifrigt, 

 ihjelslås med käppar eller tagas lefvande pä land. eller ock skjutas 

 de från båten, om de begifva sig i vattnet, och lemna stora väl- 

 smakande stekar. Sedan ungarna äro fullt flygfärdiga, ätas de lika 

 litet som de gamla foglarna. 



Att döma efter skärkarlarnes utsago och den betintliga stora 

 mängden af måsar, har denna äggplockning, som under långliga 

 tider bedrifvits på lika sätt, icke orsakat foglarnes förminskning. 

 Den verkställes ock med noggrann beräkning, att den tredje kullen 

 lemnas dera till häckning. 



Näst gråtruten lemnar hafstruten (Larus marinus) åt skärkai"- 

 larne den största skatten. Han häckar dock mindre gerna i kolo- 

 nier, utan utväljer helst åt sig en helt liten klippa, pä hvilken han 

 sedan icke tål intrång af någon annan. Men han undgår dock 

 icke äggplockarnes besök, ty skärkarlarna hafva märkvärdigt nog 

 reda jiå hvarje häckande par.» 



Detta rörer eu del af Ostergöthlands skärgård; men i samma 

 Tidskrift (2:dra årg. 4:de häftet) iiniia vi äfven en nästan lika ly- 

 dande uppgift från en del af den Sörmländska. 



Det måste utan tvifvel förefalla hvar och en, som läser detta, 

 i hög grad besynnerligt, att ett dylikt oskick och en sådan van- 

 vård af de nyttiga sjöfoglarna i åratal kunnat fortgå, utan att, såvidt 

 vi veta, någon enda bland våra mera framstående jiigare, som varit 

 ögonvittne till dessa vidriga scener, kraftigt uppträdt deremot, ja 



