ÖFRIGA I.EFXADS VANOR M. M. 53 



under lek förfölja hvarandra, tumla om i alla riktningar ocli 

 göra de djerfvaste evolutioner, utan att tröttna. Men ändå 

 öfverträfFas dessa foglar både i snabbhet och uthållighet af flera 

 andra, såsom t. ex. af örnar och falkar, eller af vissa utländ- 

 ska foglar, såsom fregattfogeln (Tachypetes Aqvilus) och den 

 amerikanska kondoren (Sarcoramphus Gryphus). Vissa falkar 

 och örnar kunna på ett dygn tillryggalägga omkring 250 geogr. 

 mil, och fregattfogeln, som, tillfölje af de mycket korta föt- 

 terna och de utomordentligt långa vingarna, hvarken, som man 

 påstår, kan gå på marken eller simma pä vattnet, utan således 

 flygande måste tillbringa sin mesta tid, har man funnit sväf- 

 vande Öfver tropikernas haf, mer än 400 mil från något fast 

 land. Kondoren, den största af alla roffoglar, hållande ända 

 till 12 fot emellan vingspetsarna, har hufvudsakligen sitt stam- 

 håll på den Andiska bergskedjans klippryggar. Denna fogel 

 är, enligt Humboldts påstående, bland alla lefvande varelser 

 den, som frivilligt kan aflägsna sig längst frän jordytan, och 

 som, utan olägenhet, är i stånd att fördraga de mest olika 

 luftstreck. Sålunda ser man honom än sväfvande öfver Chim- 

 borazo vid en höjd af omkring 24,000 fot öfver hafvet, än 

 nedstigande derifråu i dalarna, på slätterna eller till stranden 

 af hafvet, för att henita sin föda. 



Då en fogel skall flyga upp frän marken, måste han först 

 göra ansats med fötterna, för att fa tillräckligt luft under vin- 

 garna. Sådana foglar, som hafva långa vingar och korta föt- 

 ter, såsom t. ex. tornsvalorna, hafva ganska svårt att lyfta 

 sig från en plan yta, emedan de svårligen kunna hoppa så 

 högt som erfordras för att göra ett kraftigt vingslag. 



För att under flygten styra och reglera farten, begagna 

 sig foglarna af de mer eller mindre långa och fasta stjertpen- 

 norna. Stjerten är derföre af stor vigt vid flygten, hvilket 

 man äfven lätt kan finna derutaf, att en fogel, som mistat 

 den, icke allenast flyger med möda och osäkerhet, utan äf- 

 ven förlorar det egendomliga i sin flygt, hvarigenom han förut 

 utmärkte sig. 



Nästan hos hvarje fogelart, eller åtminstone hos hvarje 

 fogelslägte, finner man någonting egendomligt i flygten, som är 



