78 rÄTriNGAR. 



mellantån, dess framsida endast nedtill försedd med några hela 

 sköldar, eljest beklädd af en hel hud. Dock märker man icke- 

 sällan hos yngre foglar små märken efter .'i —4 större plåtar 

 längre uppåt tarsen. Stjerten räcker langt utanför vin- 

 garna, utgör omkring ^ af deras längd och är i spetsen af- 

 rundad, tvär eller något urnupen samt till färgen svartaktig, 

 brunaktig eller brungrå; endast de yttersta pennorna hafva stun- 

 dom något hvitt i spetskanten. — Hos de flesta arter likna 

 könen hvarandra; men ungarna äro mera fläckiga än de gamla- 

 Trastarna hafva, hvad vistelseorten och lefnadssättet be- 

 träffar, sinsemellan en påfallande öfverensstämmelse, ehuru 

 dock på samma gång hvarje särskild art i nämnde hänseenden 

 f()reter vissa egendomligheter, som antingen blott äro svagt 

 antydda eller alls icke kunna förmärkas hos andra. Ue lefva 

 om sommaren vanligen parvis. Blott en enda art, nemligen 

 snöskatan, lefver nästan ständigt i större eller mindre sällska- 

 per och häckar ofta i täta kolonier liksom vissa kråkfoglar, t. 

 ex, räkorna. Om hösten och vintern lefva de dock i allmän- 

 het familjevis eller flockvis tillsammans, och flera ibland dem 

 äro flyttfoglar. 



I allmänhet äro dessa foglar muntra, lifliga och verksamma, 

 och ehuru de genom sina näringsmedel egentligen äro hänvisade- 

 till att vistas på marken, trifvas de icke gerna pa öppna plat- 

 ser, utan hafva vanligen sina tillhåll i skogar och busktrakter, 

 der de lefva skyddade. Man kan derföre säga, att de mer 

 eller mindre uteslutande tillhöra skogen; ty det är snart sagdt 

 endast under flyttningarna, höst och vår, eller under ströftågen 

 om vintern, som vissa arter, t. ex. snöskatan, infinna sig pä 

 hedar och öppna kärrängar, eller, såsom flertalet af de öfriga, 

 besöka fälten och trädgårdarna. Afven ringtrasten, som bebor 

 höga bergstrakter och i våra nordiska tjellbygder t. o. m. har 

 sitt ständiga tillhåll vid trädvegetationens öfre gräns, döljer 

 sig gerna bland klippor och täta småbuskar. 



På marken röra sig trastarna hoppande, men med större- 

 färdighet än de flesta andra sångfoglar, och understödjas der- 

 vid af raska slag med vingarna. De hafva en temligen upp- 

 rätt kroppsställning och vanligen hälla de stjerten något upp- 



