86 TÄTTINGAR. 



Hannen. Näbbens färg olika. Hufvudet ofvan och på 

 sidorna bakom ögonen jemte lialsryggen askgrätt; kalotten med 

 talrika mörka fläckar; öfver ögat ett smalt, hvitaktigt streck 

 och emellan detsamma och näbben en svart fläck. Halsen för- 

 öfrigt och hela fram bröstet rostgula, med talrika svarta fläc- 

 kar, som ofta löpa tillsammans sä, att nästan hela frambröstet 

 synes svart med rostgula fjäderkanter (sommardrägten). Rygg, 

 skuldror och vingtäckare antingen svarta med rostbruna fjä- 

 derkanter (sommardr.) eller kastaniebruna med gräa fjäder- 

 kanter ,(vardr.). Ofvergumpen gra, magen i midten hvit. Stjer- 

 ten svartaktig, den yttersta pennan i spetsen kantad med hvitt. 

 Benen bruna. 



Honan temligen lik hannen. Hakan nästan utan flackar. 



Ungarna hafva i sin nästdrägt ryggen och skuldrorna 

 mörkt olivbruna, med ett hvitgult streck pa hvarje fjäderspole. 

 De igenkännas dock pä den gräa halsryggen och ofvergumpen. 



Bland alla våra trastar är snöskatan den allmännaste. 

 Hon förekommer och häckar till stort antal nästan öfver hela 

 landet. I lefnadssättet visar hon många olikheter med sina 

 öfriga samslägtingar och har i detta hänseende en viss öfver- 

 ensstämmelse med en del kråkfoglar. Hon lefver nemligen nä- 

 stan ständigt uti sällskaper, eller uti större flockar, och träffas 

 sällan ensam. Om vintern draga dessa flockar omkring snart 

 sagdt allestädes i landet, vanligen uppehållande sig på enhedar 

 och kärrängar, eller besökande trädgårdar, lundar o. s. v., der 

 rönnbär finnas att tillgå. Snöskatan är således strykfogel hos 

 oss, ehuru dock äfven ett stort antal lemnar landet och be- 

 gifver sig längre söderut för att tillbringa vintern. Men ehuru 

 dessa foglar sålunda i tallösa skaror under vintermånaderna, 

 från November, äfven begifva sig till södra Ryssland, Tysk- 

 land, Belgien, Frankrike, norra Italien, Grekland o. s. v., sa 

 är likväl de qvarblifvandes antal ändå så stort, att vi, åtmin- 

 stone i de mellersta och södra landskaperna, föga märka någon 

 minskning. Redan tidigt om våren, eller vanligen i Mars må- 

 nad, draga de sig småningom äter tillbaka mot norden, för att 

 sedermera uppsöka sina gamla häckplatser. 



