90 TÄTTINGAR. 



Koltrasten trifves väl och sjunger i bur. Hans kött är 

 ganska välsmakande. 



6. Ringtrasten (Turdus torquatus Linn.). Svart eller 

 svartaktig, med antingen en stor halfmånforrnig, hvit eller rost- 

 grå Jiäck framom bröstet, eller små hvitaktiga fläckar på brö- 

 stet samt ljusgråa kanter på ringpennorna. — Längd 1 1 tum ; 

 vingbr. 17 tum. 



Hannen är svart med gul näbb, hvit bröstgördel samt 

 blekgråa kanter på utfanet af vingpennorna och de större 

 vingtäckfjädrarna. Den yttersta stjertpennan smalt kantad af 

 hvittgratt. — 1 vinterdrägt är bröstgördeln hos hannen smut- 

 sigt hvit och fjädrarna på de undre kroppsdelarna kantade 

 med blekgrått. 



Honan har ofvan en brun, undertill en mera svart fjä- 

 derklädnad; bröstgördeln rostgrå, stundom knappt märkbar; 

 på strupen och underhakan hvitaktiga småfläckar; på vingarna 

 breda, gråaktiga, på magen och bröstet smalare hvitgrå fjä- 

 derkanter. Näbben till större delen brunaktig. 



Ungarna s vartaktiga, utan bröstgördel, med hvitgul haka; 

 de undre kroppsdelarnas fjädrar hafva en hvitaktig tvärfläck 

 framom spetsen, som är svart. Näbben svart med hvitaktig 

 spets och gula munvikar. 



Ringtrasten bebor företrädesvis höga bergs- och tjell- 

 trakter. Hos oss tinnes han under sommaren mångenstädes i 

 de lappska tjelltrakterna högt upp i dvärgbjörkens och videts 

 regioner. Endast undantagsvis häckar han sydligare, såsom t. 

 ex. i de branta bergen på Oroust och Tjörn i Bohuslän. Utom 

 Sverige finnes han i England, i mellersta Europas bergstrak- 

 ter, i Kaukasus, norra Persien o. s. v. Han är flyttfogel och 

 det är endast under flyttningstiderna, höst och vår, som han 

 någon gång visar sig enslig eller parvis i mellersta och södra 

 Sverige. 



Han är mycket mera skygg än koltrasten, med hvilken 

 han dock i sitt beteende har en viss öfverensstämmelse. Lä- 

 tet är äfven likt koltrastens. 



