92 TÄTTINGAR. 



tvär; vid roten oftast hvit. — Könen äro till färgteckningen mer 

 eller mindre olika och ungarna äro olika de gamla. 



Sqvättorna äro muntra, lifliga och parvis lefvande foglar, 

 som än uppehålla sig på öppna steniga ställen, i bergiga trakter 

 eller bland stenrösen .på åkrar och gärdesbackar, än bland bu- 

 skar uti ängar och beteshagar. I större skogar finnas de icke. 



Deras föda består uteslutande af insekter, larver, maskar 

 eller andra dylika smådjur. Sina bon hafva de antingen bland 

 gräs på marken eller i häl bland stenar och klippor. De låta 

 ofta höra ett sträft läte, men deras egentliga säng är föga 

 utmärkt. Hos oss flytta de bort om hösten, men återvända 

 till sina häckplatser temligen tidigt om våren. 



Man kan indela hithörande arter i tvenne grupper eller 

 småslägten, nemligen : 



l:sta Gruppen: Steiisqvättor (Saxicola), Ryggen grå- 

 aktig, utan fläckar. De 2 mellersta stjertpennorna 

 till ^, de öfriga öfver 5 frän roten hvita. 



1. Stensqvättan (Saxicola Oenanthe Linn.). Ofvan grå- 

 aktig, inunder hvit eller rostgulaktigt Jwit; pannan, ett band 

 öfver hvardera ögat och öfvergumpen hvita; genom ögonen ett 

 svart (hos hannen) eller hrunahtigt (hos honan) hand. — Längd 

 omkr. 6 tum; vingbr. omkring 12 tura. 



Namn: Stengölp; Östergöthl. Stenjulpa. 



Hannen är i vårdrägt ofvan ljust askgrå, på de undre 

 kroppsdelarna hvit, vingarna rent svarta. Om hösten får fjä- 

 derklädnaden ofvan en rostbrun, under en rostgul anstrykning 

 och vingpennorna breda rostgråa kanter. 



Honan har under alla årstider en orenare, mörkare färg- 

 teckning än hannen, och genom ögonen ett brunaktigt band. 



Ungarna äro på hufvudet och halsen beströdda med små 

 rostgulaktiga fläckar samt på bröstet tecknade med mörka, 

 böjda tvärband och fläckar. 



Stensqvättan har en mycket vidsträckt geografisk utbred- 

 ning. Hon förekommer icke endast öfver hela Europa, utan 

 äfven i hela norra och mellersta Asien samt under vintern långt 



