TÄTTINGAR. 93 



in i Afrika. I den högre norden förekommer hon äfven både 

 på Island och Grönland. Hon är också en bland Skandina- 

 viens allmännaste foglar, som anträffas såväl på Lapplands 

 snöfjell, som på Skånes åkerfält. 



Hennes förnämsta tillhall äro öppna, steniga och kala 

 trakter; men hon tinnes dock äfven i skogsbygden på sten- 

 bundna backar och åkertäppor. 



Hon lefver mest ensam eller parvis, är munter, liflig och 

 i en ständig verksamhet. Då man nalkas hennes bo flyger hon 

 oroligt omkring från sten till sten, vippar på den utbredda 

 stjerten och låter höra sitt hit — acktacktach, hit. Om hösten 

 i September flyttar hon åt sydligare länder för att derstädes 

 tillbringa vintern; men redan i April följande år är hon äter 

 tillbaka vid sina gamla häckplatser. Det är under vintern, 

 såsom nämndt är, som hon blifvit träffad långt in i det norra 

 Afrikas öknar. 



Mindre skalinsekter, men isynnerhet flugor och andra mjuka 

 insekter, utgöra dess förnämsta föda. Hon bortplockar dock 

 äfven en hel mängd insektsägg, larver och puppor och gör 

 derigenom nytta på åkrarna. Landtmannen, för hvilken denna 

 fogel är välbekant, gör således klokt uti att lemna honom allt 

 möjligt skydd. 



Sitt bo har stensqvättan uti stenrösen, remnor i murar 

 och klippor o. s. v. Det är sammansatt af fina rötter och 

 grässtrån samt inuti fodradt med tagel, hår, ull, fjädrar m. ra. 

 x\ggen äro vanligen 6, till färgen grönhvita eller blåaktiga. I 

 dessas rufning, äfvensom i ungarnes uppfödande deltaga båda 

 makarna med lika omsorg. . 



2: dra Gruppen: Biisk^qvättor (Pratincola). Ryggen 

 rostgrå och svartfläckig. Stjerten enfärgad eller vid 

 roten till något öfver ^ hvit. 



2. Busksqvättan (Saxicola Rubetra Linn.). O/van rost- 

 grå och SÖ ar t fläckig, inimder hvitaktig, med halsen och bröstet 

 ockragula eller brungula; i sommardrägten är ett band öfver 

 ögonen, hakan och sidan af strupen samt ett hand frampå 



