TÄTTINGAR. 1 15 



formen, af några författare blifvit ställd bland kräkfoglarna, ehuru 

 han föröfrigt har föga eller intet gemensamt med dessa. 



De flesta hithörande arter äro flyttfoglar. Endast var- 

 fogeln och sidensvansen stanna qvar inom landet under den 

 kalla årstiden*). De lifnära sig niest utaf insekter, några äfven 

 af bär, och ett par arter, nem ligen varfogeln och törnskatan, 

 tillgripa både amfibier, mindre foglar och små däggdjur. 



De flesta bebo löfskogar, parker och trädgårdar, der de 

 uppehålla sig bland träd och buskar; några lefva bland vass 

 och säf vid sjöstränder och andra hafva mest sina tillhåll bland 

 täta, taggiga buskar. 



Sina bon bygga de ofta med mycken konstfärdighet. 



De särskilda hithörande slägtena kunna indelas och ka- 

 rakteriseras pa följande sätt: 



A. Näbben långdragen och nästan rak, oftast svag och 

 vid roten nedtryckt, stundom starkare; öfverkäken 

 i spetsen föga nedböjd, inskärningen svag, men tydlig. 



a) Första handpennan mycket kort, räcker föga utöt- 

 ver de närmaste täckfjädrarnas spets; näbben svag, 

 vid roten nedtryckt och föröfrigt försedd med en 

 tydlig, smal ryggkant. 



1. Egentliga Sångare (Sylvia Lath.). Näbben långsträckt 

 och hoptryckt, vid roten mindre bred; näsborrarna ofvan till 

 hälften täckta af en bar hinna. 



2. Flugsnappare (Muscicapa Linn.). Näbben temligen 

 kort, vid roten mycket bred och nedtryckt, med knappt in- 

 böjda käkkanter; näsborrarna till hälften dolda af framat- 

 liggande glesa hårtjädrar. 



b) Första handpennan räcker långt utanför spetsen af 

 de närmaste täckfjädrarna; näbben stark, har en 

 viss likhet med kråkfoglarnas. 



3. Gyllingar (Oriolus Linn.). 



*) En del af dessa foglar flvttar dock bort under kalla vintrar. 



