11 B TÄTTINGAR. 



B. Näbben mera uiidersätsig; ötVerkäken i spetsen ned- 

 böjd utöfver underkäken samt på hvardera sidan 

 försedd med en stark inskärning. 



4. Törnskator (Lanius Linn.). NäUben hög, från sidorna 

 mycket hoptryckt. Hufvudet utan fjädertofs. 



5. Sidensvansar (Ampelis Linn.). Näbben bred, från si- 

 dorna föga lioptryckt. Hufvudet med tjädertofs. 



Anm. Vid en mera naturlig och vetenskaplig gruppering af 

 foglarna torde sidensvansen rättast böra ställas i närheten af lär- 

 korna och härfoo-eln. 



Såiigare-slägtet (Sylvia Lath.V 



Sångarna äro små, nätta och lifiiga foglar. De hafva en smal, 

 spetsig och från sidorna något hoptryckt näbb, som är försedd 

 med en tydlig ryggköl; mungiporna hafva några få (vanl. 3) 

 borsthår; öfverkäken i spetsen något litet nedböjd, inskärnin- 

 gen svag, men tydlig; näsborrarna stora, ofvan till hälften 

 täckta af en bar hinna, eljest öppna och obetäckta. Vingarna 

 af medelmåttig längd; l:sta handpennan liten, såsom hos tra- 

 starna; 3:dje och 4:de eller 2:dra och 3:dje längst. Benen 

 temligen spensliga; tarsen nästan dubbelt sä lång som niellan- 

 tån utan klo, framtill beklädd af omkring 7, genom fina tvär- 

 sömmar eller inskärningar skilda sköldar. Stjerten räcker, åt- 

 minstone med halfva sin längd, utanför de hoplagda vingarnas 

 spets och är i spetsen tvär, afrundad eller något urnupen. 

 Kroppen smärt och långsträckt. 



Hithörande småfoglar vistas mest i löfskogar, ängar, par- 

 ker och trädgårdar, der de oftast hafva sina tillhåll i lummiga 

 träd och täta buskar. Blott ett par arter hos oss bebo före- 

 trädesvis barrskogarna, och endast några få uppehålla sig 

 ständigt bland säf, rör och vass vid stränderna af sjöar, åar 

 och vattengrafvar. 



De äro alla flyttfoglar, som lemna oss om hösten, för att 

 under blidare luftstreck tillbringa den kalla årstiden, men som 

 ånyo om våren återvända till sina gamla häckplatser. Sina 



