146 TÄTTINGAR. 



än mellantån, dess framsida med grofva och mycket tydliga 

 inskärningar, baksidan frän hälleden till | af sin längd slät, 

 sedermera försedd med några oregelbundna inskärningar och 

 ojemnheter; klorna starka, krökta och spetsiga. 



Törnskatorna äro rofgiriga och modiga, men tillika sluga, 

 oroliga och försigtiga foglar. Man ser dem ofta sitta i toppen 

 eller på de högsta grenarna af träd och buskar, öfverskådande 

 sina jagtområden, och då de märka någon förbiflygande insekt 

 eller småfogel, eller då de på marken blifva varse någon ödla, 

 groda, råtta eller dylikt, uppeggas genast deras mordlust och 

 de störta sig likt falkarna på sitt byte, gripa detsamma och 

 flyga åter tillbaka, antingen för att derutaf genast göra sig en 

 måltid, eller för att gömma det till kommande behof. En 

 ibland dem, nemligen varfogeln, är isynnerhet mycket rofgirig 

 och tillgriper icke allenast hvarjehanda små djur, utan pröfvar 

 äfven sina krafter på sådana, som t. o. m. äro större och star- 

 kare än han sjelf. Han är modigare än de flesta roff^oglar, 

 hvilka ofta äro utsatta för hans förföljelser. Sålunda ser man 

 honom icke sällan oroa och retas med vråkar, ugglor och an- 

 dra roffoglar samt med korpar och kråkor, som komma i när- 

 heten af hans tillhåll, och han jagar dem oftast på flygten. 

 Afven de öfriga arterna till detta slägte utmärka sig genom mod 

 och r-ofgirighet, ehuru de, i anseende till sin oansenligare kropps- 

 storlek och styrka, naturligtvis endast kunna bemäktiga sig 

 ett mindre byte. I allmänhet lemna icke gerna dessa foglar något 

 mindre djur oantastadt. De behöfva också för sitt uppehälle 

 en riklig mängd af näringsämnen, och äfven sedan de tillfreds- 

 ställt sin matlust äro de icke overksamma, utan deremot van- 

 ligen ifrigt sysselsatta med insamlandet af nytt förråd för 

 kommande behof. Törnskatorna äro af denna anledning ibland 

 de få foglar, som i likhet med flera däggdjur af gnagarnes 

 ordning, samla förråder af födoämnen, som de sedermera till- 

 gripa, då behofvet af en eller annan anledning så påfordrar. 

 Men dessa förråder gömma de icke undan uti ihåliga träd eller 

 i jorden, utan de spetsa upp dem på törnarna och tag- 

 garna af de buskar, i hvilka de hafva sina tillhåll. Man finner 

 derföre på sådana ställen, der törnskatorna vistas, en hel 



