156 TÄTTINGAR. 



Sidensvansen är genom sin mjuka, silkestina fjäderkläd- 

 nad, sin vackra färgteckning oqIi långa nacktofs en särdeles 

 utmärkt ocli ståtlig fogel. Han bebor om sommaren de nord- 

 liga delarna af Europa och Asien, och visar sig endast vinter- 

 tiden under sina ströftåg i sydligare trakter. 



Denna fogels fortplantning och sommartillhåll hafva såväl 

 hos oss som i andra länder länge varit helt och hållet okända, 

 och det är först i sednare tider, som man kommit till full- 

 ständig visshet derom. Man undrade länge öfver, hvarifrån de 

 sidensvansar, som, isynnerhet under, vissa år, i så talrika ska- 

 ror ströko omkring i landet, egentligen kommo ifrån, och de 

 naturkunnige förlade deras häckplatser än i det ena, än i det 

 andra landet, tills man slutligen kom under fund med, att de 

 i den högre nordens ödsliga och storväxta barrskogar i all 

 tysthet fortplantade sitt slägte. Hos oss var det en engels- 

 man. Hr WoLLEY, som först, genom att åt innebyggarne 

 i den norra Lappmarken utfästa belöningar, lyckades er- 

 hålla sidensvansens bo och numera, sedan man lärt känna 

 hans lefnadsvanor, har man flera gånger funnit detsamma, 

 så att äggen, hvilka till en början af passionerade ägg- 

 samlare betaltes med ända till 100 Rdr Rmt stycket, nu- 

 mera betydligt sjunkit i värde. Märkvärdigt är, att inbyggarne 

 i de trakter, der sidensvansen under sommaren är ganska all- 

 män, icke alls kände till dess bo, utan sjelfva voro förundrade 

 öfver, att det aldrig tillförene lyckats dem att finna det- 

 samma. Detta måste hafva sin förklaringsgl'und dels deruti, 

 att fogeln endast bygger uti ödsliga och frän menniskors grann- 

 skap långt aflägsna skogar, dels deruti, att han vid boet håller 

 sig tyst och vid annalkande fara smyger sig undan, utan att 

 med ett enda ljud eller med den minsta oro förråda sitt näste. 

 Rörande denna sak har Jägmästaren A. Cnattingius medde- 

 lat, att en utaf hans bekanta, som för några år tillbaka be- 

 sökte Gellivari och derstädes lyckades att finna flera siden- 

 svansbon, såg att en hona, som lag på ägg, helt hastigt liksom 

 en sten kastade sig ned och flög långt bort tätt utmed marken, 

 och att hon sedermera först efter 3 timmar återkom och blef 

 skjuten. Härigenom skiljer sig sidensvansen från nästan alla 



