TÄTTINGAR. 163 



Varierar nästan helt hett. 



Jernsparfven har starkare näbb än arterna till sångare- 

 slägtet, och dess käkkanter äro skarpa och invikna emot hvar- 

 andra. Härigenom förmår fogeln att krossa temligen härd- 

 skaliga frön, hvaraf han isynnerhet vintertiden lifnärer sig. — 

 Hufvudet, halsen och bröstet äro mörkt askgraa, det förstnämnda 

 är dock ofvanpå, äfvensom mellan näbben och ögonen mer 

 eller mindre brunt. Dessutom är hufvudet ofvanpå tecknadt 

 med mörka häckar, och på örontrakten står en brun fläck, med 

 hvitaktiga tjäderspolar. Ryggen och skuldrorna rostbruna, med 

 en svartaktig fläck på hvarje fjäder. Vingarna mörkbruna, 

 med ljusare tjäderkanter; de stora armtäekfjädrarna i spetsen 

 hvitaktiga. Kroppssidorna och öfvergumpen mörkt gråaktiga 

 med brun anstrykning. Magen smutsigt hvitaktig. De undre 

 stjerttäckarna bruna, med breda, hvitaktiga kanter. Stjerten 

 mörkbrun. Fötterna brungula. Iris rödbrun. 



Ungarna hafva i nästdrägten hufvudet ofvan rostgrått ; 

 ryggen rostgul med svarta langsgående fläckar; vingarna rost- 

 bruna, dess stora armtäckfjädrar med rostgula dubbelfläckar i 

 spetsen; örontrakten, bröstet och sidorna rostgulaktiga, med 

 svarta skaftfläckar; ett band bakom ögonen, hakans och ma- 

 gens midt hvitaktiga. 



I afseende på jernsparfvens geograflska utbredning, har 

 man att märka nästan samma egna förhållande, som med gran- 

 sangaren (Sylvia abietina), nemligen att han under häcktiden 

 har sitt stamhåll i den högre nordens och i det mellersta Eu- 

 ropas skogstrakter, utan att under nämnde tid förekomma i 

 våra sydligare provinser, der han endast infinner sig under 

 flyttningarna höst och vår. Vid dessa sednare tillfällen synes 

 han företrädesvis följa vestra kuststräckan, men visar sig dock 

 äfven annorstädes. F()rfattaren har under vårflyttningen i 

 Mars skjutit honom i Motalatrakten, der han föröfrigt ofta 

 hlifvit observerad. I den högre norden finnes han under som- 

 maren inom ett ganska vidsträckt territorium, och han synes 

 der till uppehållsställe helst utvälja täta buskar och snår samt 

 ung barrskog, Afven under flyttningen träfias han vanligtvis 

 bland täta buskar i skogar, beteshagar, än^ar och trädiiardar. 



