TÄTTINGAK. 175 



pä sådana småsaker? Heldre griper man till bössan då någon 

 tbgel visar sig, i förmodan möjligen att det är en )jskadlig 

 sparf», som vill dela afkastningen, och vanligtvis ser man ätVen 

 med likgiltighet huru okynniga pojkar fånga och misshandla 

 talgoxar och andra mesar, som, tillfölje af sitt naturliga skap- 

 lynne, lätt falla offer för försåtet. Men när masken härjar 

 träden, förtär deras knoppar, blad och frukter, då står man 

 försagd, handfallen och bekymrad, och vet icke, att man i de 

 flesta fall, åtminstone till en del, sjelf är orsaken till detta 

 onda, emedan man icke lemnat tillräckligt skydd åt de insekt- 

 ätande småfoglarna och således försummat eller möjligen icke 

 förstått att göra sig tillgodo de medel, som naturen gifvit 

 och som alltid äro, och alltid skola förblifva, de aldra säkra- 

 ste. Vi vilja visserligen icke påstå, att man, genom att skydda 

 de ifrågavarande småfoglarna, helt och hållet skulle kunna 

 förekomma insektshärjningar, emedan insekterna, såsom man 

 tyvärr ofta är i tillfälle att iakttaga, uppträda under för deras 

 utveckling gynnsamma förhållanden i så oerhörd mängd, att 

 ännu kraftigare medel erfordras om en gräns skall kunna 

 sättas för deras ödeläggelser; men att foglarnas medver- 

 kan i nämnde hänseende är i hög grad betydelsefull, torde 

 emellertid ingen kunna förneka. Vi äro till och med öfver- 

 tygade om, att de under vanliga förhallanden ensamma kunna 

 uträtta allt hvad som behöfves, synnerligen i sådana parker 

 och trädgårdar, der man bemödar sig om att hålla träden fri- 

 ska och sunda och der insekthärjningarna således äfven af 

 denna anledning icke gerna kunna antaga några större dimen- 

 sioner. Erfarenheten gifver nemligen vid handen, att insek- 

 terna nära nog aldrig märkbart angripa träd, som äro i sin, 

 fulla lifskraft, då de hafva tillgång till gamla och sjukliga 

 träd eller till sådana, som genom menskliga åtgärder på ett 

 eller annat sätt kommit ur sitt normala växtlighetstillständ. 



1. Talgoxen eller Talgmesen (Parus major LiNX.). Of- 

 van olivgrön, under gul; kufoudet, franihalsen, strupen och 

 ett hand längs niidten af bröstet svarta; kinderna livita; 



