TÄTTINGAR. 177 



finkar och sparfvar. Afven till slättbygden komma under denna 

 årstid en mängd talgmesar, som sedermera uppehålla sig der- 

 städes vid hus och gårdar. 



Talgoxen är en liflig, djerf och roflysten fogel. I skogarna 

 och trädgårdarna ser man honom dels bland trädens grenar, 

 dels pä marken bland löf och mossa, ifrigt sysselsatt med upp- 

 sökandet af födoämnen; vid gårdarne flyger han för samma 

 ändamål in i uthus, sädesbodar och visthus, och, då han hålles 

 i fångenskap tillsammans med andra mindre foglar, öfverfaller 

 han ofta dessa, dödar dem och hackar hål på deras hufvuden 

 för att åtkomma hjernan, som för honom synes vara en stor 

 läckerhet. Foglar, som fastnat i snaror, angriper han äfven 

 på samma sätt. 



Han är, åtminstone vinter tiden, en i hög grad allätande fogel. 

 som vid gårdarna just gör sig bemärkt derigenom, att han icke 

 allenast förtär kött, ost, talg och andra djuriska ämnen, utan 

 äfven sädeskorn och frön af hvarjehanda slag. Sin föda uppäter 

 han icke på stället, liksom finkarna, sparfvarna och många andra 

 foglar, utan flyger bort med densamma till ett närstående träd 

 eller till en buske, sätter den mellan tårna och sönderhackar 

 den i små bitar, hvilka han sedermera nedsväljer. Då man 

 höst- och vintertiden ser en mängd småfoglar samlade på 

 marken kan man lätt nog, äfven på afstånd, iakttaga om 

 någon mes befinner sig ibland dem, emedan denne, hvarje 

 gång han hittat ett korn, måste begifva sig bort till något 

 ställe, der han beqvämt kan sitta och sönderhacka detsamma. 

 Härigenom skrämmer han icke sällan de andra foglarna, som 

 tro att någon hotande fara gifvit anledning till detta plötsliga 

 uppflygande. Då man vintertiden fångar sparfvar under s. k. 

 lamm, är talgoxen följaktligen icke sällan till mycken förargelse. 



Man beskyller talgoxen för att han vid bikuporna gör skada 

 genom att uppäta en mängd bin, hvilka tidigt om våren, då 

 väderleken är blid, begifva sig ut ur kuporna, äfvensom att 

 han sönderhackar halmbetäckningen på dessa sednare. Detta 

 eger nog sin riktighet; men författaren är dock fullt förvissad 

 om, att den, som på ett rationelt sätt sköter och vårdar sina 

 bin, i detta hänseende helt visst ingenting bör hafva att frukta. 



Zool. II. Foslai-. 12 



