TÄTTINGAR. 187 



Denna lilla mes är såväl genom sitt muntra och lifliga vä- 

 sende, som genom sin enkla och prydliga targdrägt, en ibland de 

 trefligaste och mest behagliga af vara sraä skogstbglar. Han 

 bebor nästan uteslutande barrskogarna, företrädesvis i de mel- 

 lersta delarna af landet. Mot norden finnes han knappt längre 

 än till den 64:de nordliga breddgraden, och i Skäne är han 

 sällsynt. I Danmark lärer han icke finnas; men förekommer 

 deremot öfver hela det mellersta Europa, ehuru sparsamt. 



Oftast träffar man honom om hösten och vintern tillsam- 

 mans med andra mesar, då han lätt igenkännes från dem på 

 sitt läte, som kan utryckas med kir7\ kirr, kirr eller kirrrit. 

 Detta upprepar han ofta, både då han klänger bland trädens 

 grenar och då han hoppar omkring på marken, hvilket icke 

 sällan inträffar, synnerligen i busktrakter och i glesa skogsbe- 

 stånd, der vindfällen ligga kringströdda. Han är föga skygg 

 och tyckes icke under vintern stryka så vida omkring, som åt- 

 skilliga andra mesar. Högst sällan infinner han sig i löfsko- 

 går, men i blandad barr- och löfskog har författaren deremot 

 ofta sett honom, då han likväl mest hållit till uti barrträden. 

 I trädgårdar, som hafva skogen i sin omedelbara närhet, in- 

 finner han sig äfven någon gång; men han hör icke till de me- 

 sar, som man genom utsättandet af hålkar kan få att ständigt 

 bebo trädgårdarna. 



I skogen lefver han mest af insekter, insektsägg, larver 

 och puppor; men äfven derjemte af frön och bär. 



Sitt bo har han uti ihåliga träd, i stubbar, stockar o. s. 

 v. Det är sammansatt af hår, ull, mossa, lafvar och dylikt. 

 Aggen, som vanligen äro 8 — 10, hafva en hvit grundfärg; men 

 äro föröfrigt kring den tjockare ändan beströdda med röda 

 prickar. 



8tjertnies-8lägtet (Orites Mgehr.) 

 Stjertmesarna, hvilka förut blifvit räknade till samma slägte 

 som skogsmesarna, skilja sig vid första påseendet ifrån dessa 

 på stjerten, som är längre än kroppen, vigglik och i spetsen 

 ej urringad. Dess mellersta pennor äro nemligen längst, da de 

 öfriga deremot på hvardera sidan småningom blifva allt kortare 



