196 TÄTTINGAR. 



nötväckan i sin förföljelse af insekterna och deras afkomina 

 till och med går ännu längre än mesarna. Lägger man så vi- 

 dare härtill, att hon hela året om lefver i våra skogor, par- 

 kar och större trädgårdar, sä måste man äfven utan tvifvel 

 hafva tillräcklig anledning att skydda henne. Hon är dessutom 

 en ibland de foglar, som man, genom utsättandet af de förut 

 (vid mesarna) omnämnda hålkarna, kan få att bebo träd- 

 gårdarna. 



Nötväckan lefver dock icke uteslutande af insekter, utan hon 

 tillgriper äfven under hösten och vintern åtskilliga slags frön, 

 sädeskorn, nötter, ollon o. s. v. Dessa skalar hon på det sät- 

 tet, att hon fäster dem uti en grenklyka, barkspringa eller dy- 

 likt och sedermera med näbben hackar hål på skalet för att 

 komma åt kärnan, hvilken hon, liksom mesarna, förtär i små 

 portioner. Under detta arbete ser man henne ofta, med huf- 

 vudet vändt nedåt, af alla krafter hacka med näbben för att 

 öppna skalet och uttaga kärnan. I likhet med några andra 

 foglar har äfven nötväckan den vanan att för kommande be- 

 hof undangömma hvad hon för tillfället icke kan förtära. Man 

 träffar icke så sällan hennes små förråder uti gamla ihåliga träd. 



Nötväckan är föga skygg; men blifver hon eftersatt och 

 jagad tager hon sig sedermera alltid väl tillvara. Hennes lock- 

 ton är ett starkt tjiick, tjuck, tjucktjuck eller tvätt, tvätt; äf- 

 venså låter hon ofta höra ett finare j^sit, j^sit. Hannens sång, 

 som han någon gång låter höra, sittande i toppen af ett träd, 

 är enkel men icke oangenäm. 



Boet, som nötväckan tillrustar uti något ihåligt träd, van- 

 ligen högt öfver marken, är ganska egendomligt. Såsom vi re- 

 dan hafva antydt eger hon icke förmåga att, liksom spettarna, 

 med näbben hacka hål genom barken och veden, utan måste 

 således åtnöja sig med de redan förhanden varande. Men det 

 är icke nog härmed, hon behöfver äfven ett ingångshål, som 

 är så beskaffadt, att endast hon sjelf, men icke hennes fiender 

 kunna komma derigenom. Ett sådant är ofta för henne mycket 

 svårt, om icke stundom alldeles omöjligt att finna, och hon 

 skulle följaktligen mången gång komma i stor nöd om hon sak- 

 nade utvägar att afhjelpa denna olägenhet. Men naturen har 



