202 TÄTTINGAR. 



1. Piplärkor (Antlius Bechst.). Stjerten betydligt kor- 

 tare än vingen *). Fjäderklädnaden ofvan öfvervägande grå- 

 aktig och niörkfläckig. 



2. Ärlor (Motacilla Linn.). Stjerten nästan af vingens 

 längd, eller längre. Fjäderklädnaden ofvan öfvervägande grå 

 €ller grön, ej fläckig. 



Piplärke-slägtet (Anthus Bechst.) 



Piplärkorna hafva en smärt, något hoptryckt kroppsform, 

 med framsträckt hals och hufvud samt nedtryckt, utlöpande 

 panna. Näbben rät, syllik, föga hoptryckt, mellan näsbor- 

 rerna något upphöjd; öfverkäken med en svag inskärning 

 bakom spetsen; underkäken med något inböjda kanter. Näs- 

 borrarna ovala, till hälften täckta af en bar, hvälfd hinna. 

 Vingarna af medelmåttig längd; af handpennorna är den 3:dje 

 •och 4:de längst, men en af de inre armpennorna uppnår nästan 

 samma längd, hvarigenom vingen synes hafva 2:ne spetsar. 

 Stjerten räcker långt utanför de hoplagda vingarnas spets, men 

 är betydligt kortare än vingen, i spetsen urnupen. Fötterna 

 temligen höga, spenliga; framfarnas klor små och svaga; den 

 bakres deremot lång och mer eller mindre böjd. Fjäderkläd- 

 nadens färg är livad man kallar lärkgrå; öfver hvardera ögat 

 löper alltid ett ljust band eller streck. — Könen äro nästan 

 alldeles lika; men ungarna äro mera fläckiga än de gamla. 



Till utseendet och lefnadssättet erinra dessa foglar något 

 om lärkorna, med hvilka de äfven af äldre författare varit för- 

 enade i ett och samma slägte. Men denna likhet är mera sken- 

 bar än verklig, och de bilda, såsom vi härofvan visat, tillsam- 

 mans med ariorna, en egen, från både lärkorna och alla andra 

 till denna ordning hörande foglar väl skiljd familj. 



Piplärkorna hafva mest sina tillhall på öppna fält, Ijung- 

 och enliedar, sidländta ängar, vid sjö- och hafsstränder o. s. v. 



*) Detta får inan icke förstå så, att de hoplagda vingarna skalle räcka långt 

 utöfvir stjertspetsen, utan man jemför hela stjertens längd med den hop- 

 lagda viugen. 



