TÄTTINGAR. 205 



till hälften snedt hvitaktig ; näbben framom näsborrarna icke 

 tjockare än tarsen; fötterna blekbruna, baktåns klo föya krökt 

 och vaidiyen längre än tån. — Längd något öfver 6 tum. 



Namn: Anglärka. 



Denna piplärka är något mindre än den föregående och 

 fjäderklädnadens grundfärg är på de öfra kroppsdelarna icke 

 sä mörk; fläckarna, både ofvan och undertill, äro mera rent 

 svarta och begränsade och fötterna blekare. De 3 första ving- 

 pennorna nästan lika långa. Ungarna äro föga olika de gamla, 

 som äro alldeles lika tecknade. 



Angpiplärkan är en ibland våra vanligaste arter. Hon finnes 

 nJira nog öfver hela landet; men är under häcktiden på långt när icke 

 så allmän i de södra och mellersta provinserna, som i de norra. I 

 Norrland och Lappland förekommer hon öfverallt, der lokalen är 

 passande, och på fjellen går hon högt upp, ända öfver den egentliga 

 trädgränsen till dvärgbjörkens och videts regioner, eller till och 

 med ännu högre. Vid små vattensamlingar och myrbildningar, 

 som finnas högt upp på Areskutan och pä snöfjellen i Lapp- 

 land, har författaren otaliga gånger träff"at pä henne under 

 sommaren. — Utom Sverige, förekommer hon äfven mången- 

 städes i det öfriga Europa. Hon är en ibland de småfoglar, 

 som sednast flyttar bort och tidigast återkommer. I södra 

 Sverige visar hon sig långt in pä senhösten i stora, men glesa 

 flockar, och samma förhällande eger äfven rum om våren i 

 Mars, då hon är på väg till sina häckplatser. Hennes vinter- 

 tillhåll äro södra Europa och norra Afrika. 



Till uppehållsställen utväljer denna piplärka helst sidländta, 

 tufviga ängar, kärr och myrar. Ofta träffar man henne dock 

 äfven bland videbuskar och om våren på gärdesbackar, i gran- 

 skapet af åkrar och fält, eller vid vattengrafvar. Hon är 

 temligen rädd, men flyger vanligen icke långt, om hon blifver 

 uppjagad, förr än hon ånyo slår ned på marken. Vid upp- 

 flygandet låter hon merändels alltid höra ett fint ist, ist, och 

 med ett dylikt, ofta upprepadt, late gifver hon äfven sin oro 

 tillkänna, då man nalkas hennes bo eller ungar. Under fort- 

 plantningstiden sjunger hannen, under det att han med sväf- 



