TÄTTINGAR. 217 



men är icke sa munter, glad och liflig som sädesärlan, hvilken 

 hon äfven är vida underlägsen såsom sångtbgel. Man hör 

 henne knappast frambringa några andra ljud än den vanliga 

 locktonen: psiit, psiit, som hon dock ofta upprepar, isyn- 

 nerhet om man nalkas hennes bo eller ungar. Häruti på- 

 minner hon icke så litet om piplärkorna, med hvilka hon äf- 

 ven i andra afseenden har en ganska påfallande öfverensstäm- 

 melse. Om sommaren är hon föga skygg, men om hösten, då 

 hon familjevis stryker omkring, är hon deremot ganska rädd 

 och flyger vanligen upp innan man på vanligt skjuthåll hinner 

 att närma sig henne. 



Såsom flyttfogel anländer gulärlan något sednare än den 

 föregående och flyttar ätVen bort tidigare. Om våren far man 

 ofta se henne på åkrarna följa landtmannen da han plöjer jor- 

 den, och ur de uppristade fårorna bortplockar hon da en mängd 

 insektslarver, puppor och småmaskar, som jemte flugor och 

 en mängd andra mjuka insekter utgöra hennes nära nog 

 enda föda. 



Hon har vanligen sitt bo bland gräset på marken. Det 

 är sammanfogadt af fina grässtrån och gräsrötter samt inuti 

 beklädt med hår eller ull. Aggen äro 4 — 6 gråaktiga, med 

 gul- eller grönaktig anstrykning, och tecknade med mer eller 

 mindre tydliga bruna fläckar och punkter. 



5:te familjen. Kråkfoglar. 



Corvidfe. j 



Till denna familj höra de största foglar inom tättingarnas 

 ordning. Det förnämsta kännetecken, hvarigenom de skilja sig 

 ifrån de föregående, är, att hakans inskjutande, fjäderklädda 

 vik *) sträcker sig något framom näsborrarna. Detta känne- 

 tecken är lätt i ögonen fallande om man ser näbben ifrån si- 

 dan och om man hos de arter, som hafva näsborrarna täckta af 

 framåtligande borstfjädrar, viker dessa åt sidan. Kråkfoglarna 



') Kallas för hatvinkel af Sundevall ocli Hera andra författare. 



