228 TÄTTINGAR. 



och djurs läten; äfvenså kan han lära sig att eftersäga ord 

 och att hvissla enklare melodier. Genom sitt fogliga lynne, 

 sin läraktighet och vackra färgdrägt gör han sig föröfrigt all- 

 tid omtyckt. 



1. Till detta slägte hör äfven en aiuiau art, som blifvit sedd 

 eller skjuten åtskilliga gånger här i landet, men som dock icke 

 egentligen kan räknas till vår fauna. Deiiiui är 



Rosenstaren (S. roseus Linn.). Ryggen och de undve kropps- 

 delarna blekt gråröda eller hvitaktiga med en svag röd anstrykning ; 

 kufvtidet, halsen, vingarna och stjerten svarta; hufvudets öfre fjä- 

 drar äro, isynnerhet hos hannen, förlängda till en lång tofs; un- 

 garna äro brungråa^ med mörkare vingar och stjert. — Längd om- 

 kring 8i tum. — Gracula rosea NiLss. 



Rosenstararnes egentliga hemland är södra Asiens länder, der 

 de i stor mängd och kolonivis bygga sina bon uti klipphålor och 

 ihåliga träd liksom de vanliga stararna. De föra ett kriugströf- 

 vande lif och sprida sig under vissa år ät alla håll, så att knap- 

 past något land i Europa linnes, der icke åtminstone något en- 

 staka exemplar visat sig. Hos oss vet man att denna fogeVblifvit 

 sedd eller skjuten minst 8 gånger under de tre sista decennierna, 

 och detta icke blott i södra och mellersta delarna af landet, utan 

 t. o. m. i Lappland. Rosenstaren är en ifrig förföljare af de s. k. 

 vandrande eller egyptiska gräshopporna och det är troligen under 

 förföljandet af dessa som han så ofta kommit på villospår från 

 sitt egentliga hemland. Dessa gräshoppor liyga vida omkring och 

 hafva till och med i temligen stor mängd visat sig här i landet. 

 Författaren har fångat dem på öarna i Wettern och äfven funnit 

 exemplar döda på stränderna vid samma sjö. 



2: dra Underfamiljen. Skrikor. 



Hithörande foglar hafva en stark, långsträckt, kägellik 

 näbb, med näsborrarna fullständigt betäckta af framätliggande, 

 glesstraliga borsttjädrar. Härigenom skilja de sig ifrån sta- 

 rarna; men frän de följande eller kråkorna, med hvilka de hafva 

 detta kännetecken gemensamt, kunna de hnfvndsakligen endast 

 skiljas på vingpennornas inbördes längdförhållanden. De hafva 

 nemligen den första handpenuan alltid betydligt kortare än ann- 

 pennorna, hvilka deremot äro långa sa att den utspända vin- 



