TÄTTINGAR. '233 



och företrädesvis i dessas täta ocli lummiga delar, mera sällan 

 ser man dem deremot på marken, der de gä illa och hoppande. 

 Deras flygt är, tillfölje af den mjuka fjäderklädnaden, tyst 

 såsom ugglornas, men ojemn och vacklande såsom skatornas. 

 Stundom ser man dem dervid liksom glida fram med sväfvande, 

 utbredda vingar. Några längre vägsträckor flyga de icke gerna, 

 utan förflytta sig merändels endast frän träd till träd eller från 

 en skogspark till en annan närbelägen. 



I de trakter, der nötskrikan icke alltför mycket oroas, är 

 hon föga skygg; men eljest är hon ganska rädd och försigtig, 

 uppflyger på långt afstånd då man söker att nalkas henne och 

 vet alltid att noga undvika hvarje förmodad fara. Hon röjer 

 sig dock ganska ofta genom sitt högljudda skrän, som hon 

 ständigt upprepar då hon blifver skrämd, eller då något i 

 hennes granskap väcker hennes uppmärksamhet och oro. Mest 

 stojande är hon vid häcktidens slut då hon ströfvar omkring 

 med sina ungar. Dessa äro, när de lemnat boet, föga skygga, 

 tillfölje hvaraf de mera erfarna föräldrarna icke sällan hafva 

 all möjlig möda att locka dem undan hvarjehanda faror. Visar 

 sig vid sädana tillfällen en roftogel, vare sig hök eller uggla, 

 raka de genast i stor förskräckelse, skrika och larma sa att 

 hela skogen genljuder deraf, och genom detta stoj och väsen 

 ditlockas ofta korpar, kråkor, skator, mesar jemte åtskilliga 

 andra foglar, hvarigenom larmet blifver ännu större. Ar det 

 då t. ex. en uf eller en annan uggla, som, något bländad af 

 solljuset, har svårt att i hast gömma sig undan, så kringrännes 

 hon och näbbas på alla sidor, och får vanligen först efter för- 

 lusten af en mängd fjädrar aflägsna sig från detta stojande 

 sällskap. Sinsemellan lefva skrikorna deremot i god sämja. 



Vi nämnde, att skrikorna i afseende på lefnadssättet hafva 

 en viss öfverensstämmelse med mesarna. Denna likhet är i 

 många fall ganska ögonskenlig och framlyser icke minst i deras 

 sätt att lifnära sig De äro, som vi veta, allätare och såsom 

 sådana försmå de knappast någonting ätbart ur djur- eller 

 växtriket. Om sommaren, då de i skogen hafva tillgång på 

 insekter, larver, fogelungar, ägg, ödlor o. s. v., utgöra dessa 

 sannolikt deras hufvudsakliga föda; men om hösten, och sedan 



