234 TÄTTINGAR. 



hela vintern, då brist börjar uppstå på dylika näringsmedel, 

 tillgripa de livarjehanda frukter, bär, ollon, nötter, potatis o. 

 s. v., och för detta ändamål besöka de under nämnde årstider 

 icke blott, såsom vi redan omtalat, ek-, bok- och hasselskogarna, 

 utan äfven lundar, trädgårdar och odlade fält, som äro belägna 

 i skogens närhet. Men de förtära sällan på stället hvad de 

 tillgripa, utan flyga vanligen för detta ändamål till skogs med 

 sitt byte. Man får derföre ofta se nötskrikan under en stor 

 del af dagen flyga till och från ollonskogen, trädgården eller 

 potatisåkern, bärande i det utvidgade gapet eller i näbben hvad 

 hon lyckats öfverkomma. På samma sätt hafva vi ju äfven 

 sett att mesarna bete sig då de hemta sin föda, ehuru dessa 

 små foglar icke förmå att flyga så långt, utan vanligen i ett 

 närstående träd eller buske förtära sitt byte. Men skrikorna 

 uppäta dock icke alltid straxt hvad de sålunda komma öfver, 

 utan sörja äfven för framtiden, i det att de på lämpliga ställen 

 hopsamla och undangömma större eller mindre förråder deraf. 

 Detta förstå visserligen icke de egentliga mesarna, men nöt- 

 väckan, som vi hänfört till deras familj, har dock en dylik 

 lefnadsvana. I likhet med mesarna angripa äfven skrikorna, 

 ihjälhacka och uppäta sjuka foglar, äfvensom sådana, som fast- 

 nat i snaror. I roflystnad stå de törnskatorna nära, och mod 

 sakna de icke, synnerligen då de tro sig kunna besegra sin 

 motståndare. 



Lenz anser att man bör skydda nötskrikan, emedan hon, 

 enligt hans förmenande, ifrigt skall förfölja och döda unga 

 huggormar; men författaren har sjelf icke sett, ej heller hört 

 omtalas, att hon tillgripit sådana hos oss. Säkert är deremot, 

 att hon gör ganska stor skada i skogarna derigenom, att hon 

 bortröfvar ägg och späda ungar, tillhörande nyttiga foglar; och 

 de insekter, hvilka hon sommartiden förtär, äro vanligen sådana, 

 som kunna anses nyttiga eller åtminstone för kulturväxterna 

 föga skadliga. Af denna anledning torde hon hos oss snarare 

 böra anses som en skadlig än nyttig fogel. 



Utom det vanliga lätet: skräk, skruk, som nötskrikan ofta 

 låter höra i skogarna, frambringar hon äfven åtskilliga andra 

 ljud, hvilka påtagligen äro ett slags efterhärmningar af andra 



