TÄTTINGAR. 237 



dyster och vemodig sinnesriktning. Man slår sig ned i skogen 

 på den mjuka mossbädden, för att under en stunds hvila åter- 

 liemta sina krafter och i stillhet fullfölja sina naturbetraktelser. 

 Allt är tyst och ödsligt, och den åldriga, med grå skägglaf si- 

 rade skogen tyckes icke tjena till hemvist för några andra lef- 

 vande varelser, än en otalig mängd stickande myggor och andra 

 smakräk, som oupphörligt besvära vandraren. Men plötsligt 

 får man höra några besynnerliga läten: än sträft hvisslande, 

 än jamande, än liksom gnällande, och så får man se en fogel 

 af en trasts storlek, med läng röd stjert och ljudlöst sväfvande 

 vingar allt mer och mer närma sig det ställe, hvarest man be- 

 finner sig. Kort derpå hör man ytterligare några läten och 

 blir snart derefter varse ännu en eller flera dylika foglar, som 

 alla förhålla sig på samma sätt. Man är nu omringad af en 

 hel familj nyfikna och dumdristiga lafskrikor, en för fogelvännen 

 särdeles glad öfverraskning, som i hast är i stånd att förjaga 

 alla vemodiga tankar på en död natur. Samma upplifvande 

 intryck göra dock icke deras ankomst på den skrockfulle väg- 

 visaren. Han betraktar dera vanligen såsom onda förebud och 

 gifver dem den mindre vackra än betecknande benämningen af 

 "stygga olycksfoglar". Sedan man derefter sjelf lärt känna laf- 

 skiikans undangömda vistelseort och sett hennes egendomliga lef- 

 nadsvanor och beteenden, undrar man i sanning heller icke öf- 

 ver, att ett folk, som jemt och ständigt lefver i den fria na- 

 turen och som tager så mägtiga intryck af dess ovanligare 

 företeelser, just uti henne finner en varelse, häntydande på nå- 

 got ofattligt och hemlighetsfullt, och att samma folk i henne 

 vill se ett förebud till någonting ondt, torde hafva sin förkla- 

 ringsgrund deruti, att det, i enlighet med sitt betraktelsesätt, 

 icke hos henne någonsin torde hafva funnit några särdeles 

 goda egenskaper". 



Men i sådana ödsliga skogstrakter, som de härofvan skil- 

 drade, har dock icke lafskrikan sitt ständiga tillhåll. Hon fö- 

 rekommer äfven i mera bebodda trakter och har af författaren 

 ofta blifvit anträffad i de skogar, som närmast omgifvit ny- 

 byggarnas åkertegar och bostäder. På fjellen håller hon sig 

 mest i barrskogens region, men uppstiger stundom äfven till 



