'238 TÄTTINGAR. 



bj('»rkens. I kanten af kärr och myrar, beväxta med mindre 

 tallskog ses hon ofta. 



Lafskrikan är af en ännu rofgirigare natur än nötskrikan. 

 Under sina ströftåg i skogarna öfverfaller hon ofta, ihjälhackar 

 och uppäter andra foglar och deras ungar, och om vintern för- 

 tär hon icke sällan skogshöns — orrar, ripor och hjerpar — , 

 som fastnat i utsatta snaror och andra giller. Härigenom gör 

 hon fogelfängaren mycken förträt. Eljest lefver hon under som- 

 maren till stor del af insekter, hvilka hon fångar dels på trä- 

 dens grenar, liksom mesarne, dels på marken och i flygten. 



Ingen fogel torde vara mera nyfiken än lafskrikan. Allt 

 ovanligt, som hon blifver varse, måste hon noggrant undersöka 

 innan hon kan förmå sig att lemna det ur sigte. Detta 'gör 

 att hon i allmänhet förefaller så dumdristig och föga skygg. 

 Har man träffat på en familj af dessa foglar i skogen, så kan 

 man, om man så önskar, utan svårighet nedskjuta dem alle- 

 sammans. De flyga knappast längre undan än till nästa träd, 

 fast de höra skotten, för hvilka kamraterna falla, helt nära 

 intill sig. Författaren har till och med kastat stenar efter dem 

 i träden, utan att de förflyttat sig särdeles långt undan, förrän 

 de blifvit träffade. Redan Linné omtalar, att han, under sin 

 resa i Lappland, fann lafskrikorna så näsvisa, att de fram- 

 kommo och togo mat ifrån honom och hans sällskap, da de 

 uppslagit sin matsäck i skogen. Det är dock icke i alla trak- 

 ter, som lafskrikan är så djerf och oblyg. Der menniskorna 

 för henne icke längre äro några ovanliga föremål, och der hon 

 ofta blifvit utsatt för fara, tager hon sig temligen väl tillvara. 

 De lafskrikor, som författaren anträffade på södra sluttningarna 

 af Areskutan i Jemtland, voro vida mera försigtiga och rädda, 

 än de, som kommo före i Lapplands ödsliga, folktomma skogs- 

 trakter. 



Det dröjde länge innan man hos oss lärde känna lafskri- 

 kans bo. Till och med befolkningen i de trakter, der denna 

 fogel är temligen allmän, kunde icke en gång lemna någon upp- 

 lysning derom, till dess att prosten Sommerfelt genom lappar 

 i Ostfinmarken, hvilka han särskildt gifvit föreskrifter huru 

 de borde söka boet, lyckades att erhålla detsamma. Seder- 



