TÄTTINGAR. 245 



från hassel- och ekskogen med det uttänjbara svalget så upp- 

 fylldt af nötter och ollon, att det tillfölje deraf visar sig lik- 

 som säckformigt utvidgadt. De förra eller nötterna klyfver 

 hon emellan käkarna, i det att hon bringar dem i ett sådant 

 läge, att de med sin fog komma midtöfver den upphöjda un- 

 derkäkskölen, hvilken helt och hållet tyckes vara afsedd för 

 detta ändamål. De mera mjukskaliga ollonen håller hon däre- 

 mot vanligen fast mellan tårna under det att hon med näbben 

 hackar sönder dem. 



Författaren har aldrig sett nötkråkans bo och vet icke 

 med visshet om det någonsin blifvit tillvarataget hos oss. D:r 

 Brehm säger äfven att han först i sednare tider lärt känna 

 detsamma i Tysland. Det lärer efter hans uppgift vara tem- 

 ligen stort och befinna sig uppe i träden, omkring 20 fot ifrån 

 marken, samt vara sammanfogadt af granqvistar och inuti hafva 

 en bale af torra grässtrån. Aggen äro af en blekt gråblå 

 grundfärg och föröfrigt tätt beströdda med ljusbruna fläckar. 

 De äro något större än nötskrikans och hon lägger dem tidigt 

 om våren i likhet med lafskrikan. 



Köttet är ganska smakligt. 



Skatslä^tet (Pica Auct. vet.). 



Om man jemför arterna till detta slägte med de öfriga 

 kråkfoglarna, sa skall man lätt finna, att de i allmänhet taget 

 mest öfverensstämma med skrikorna, och att deremot deras 

 likhet, vare sig i utseende eller lefnadssätt, med kråkorna är 

 mindre väsendtlig. Från alla skilja de sig, utom genom andra 

 kännetecken, ganska lätt derpa, att stjerten är mycket lång, 

 — betydligt längre än de hoplagda vingarna — och att dess 

 mellersta pennor äro längre än de öfriga, som gradvis blifva 

 kortare. Härigenom får stjerten en vigglik form. — Näbben 

 är ganska stark och af grof byggnad; munspringan icke rak, 

 såsom hos skrikorna, utan något böjd; öfverkäken med otyd- 

 ligt hak bakom den svagt nedböjda spetsen. Vingarna nästan 

 såsojn hos skrikorna; men den första handpennan är smal och 



