246 TÄTTINGAR. 



uti infallet, såsom vidstående figur utvisar, något inskuren; 



4:de och 5:te lika långa och längst. Fötterna temligen starka; 

 Pig. 5g klorna vanligen icke så 



hvassa som hos skri- 

 korna *). Fjäderkläd- 

 naden temligen yfvig, 



Första handpennan fio-^i Skalan. i n jj, i?*"J 



men hutvudets tjädrar 

 äro af vanlig längd. — Könen lika, och ungarna föga olika 

 de gamla. 



Skatorna äro stannfoglar, som hafva sina stamhåll i be- 

 byggda trakter och vanligen sina bon i närheten af mennisko- 

 boningar. Egentliga skogsfoglar synas de aldrig vara. De lefva 

 gerna tillsammans, familjevis eller i större och mindre sällska- 

 per, utom under fortplantningstiden, då de helst vistas parvis 

 inom skilda områden. 



I afseende på lefnadssättet likna de föröfrigt, såsom nyss 

 nämndes, ganska mycket skrikorna, hvilka de dock vida öfver- 

 träffa i slughet och försigtighet. 



Deras föda är mycket omvexlande och de tillgripa snart 

 sagdt allt ätbart ur såväl djur- som växtriket, och, af naturen 

 mycket glupska och roflystna, uppäta de icke allenast andra 

 foglars ägg, utan öfverfalla äfven ofta, döda och bortföra deras 

 späda ungar. 



De hafva flera olika läten, men det vanliga är sträft och 

 liksom skrattande. Stundom föra de mycket skrän och larm. 

 Sina bon bygga de särdeles konstmessigt i träden. 



Till vår fauna hör blott en enda art, nemligen: 



1. Skatan (Pica caudata Linn. **). Svm^t, med skulder- 

 fjädrarna, bröstets uyidre del, magen och större delen af hand- 

 penno7'nas ii fan hvita; hahryggen vid stjertroten mer eller min- 

 dre gråhvit; vingarna och stjerten vackert skiftande med grön- 



*) Detta är helt säkert en följd derutaf, att skatau mera uppehåller sig på 



marken än dessa sednare foglar. 

 **) Vi hafva här anfört Linne, ehuru han egentligen icke gifvit skatan denna 



benämning, utan, såsom Prof. SundevaJ/L anmärker, i sin Syst. Nat. VI 



skrifvit "Pica caudata" blott såsom ett kännetecken. 



