TÄTTINGAR. 249 



hon tror sig vara utsatt för förföljelse; i sednare fallet deremot 

 förhåller hon sig nästan alldeles som andra skogsfoglar, hvilka 

 emellanåt eller under vissa årstider besöka bebodda ställen, 

 och liknar nötskrikorna deruti, att hon genast under skrik och 

 varningsrop flyger till skogs om hon blifver uppjagad. I henne 

 hafva vi sålunda ett ytterligare exempel på hvilket mägtigt in- 

 flytande menuiskan utöfvar på de djurarter, som bo i hen- 

 nes närhet. 



Skatan är i många hänseenden af naturen mera rikt be-, 

 gåfvad, än flertalet af de öfriga kråkfoglarna, och om man vill 

 söka att utforska hennes inre väsende, så skall man tydligen 

 finna, att slughet, list, mod och roflystnad äro hos henne de 

 mest framstående karaktersdrag. 



Hon är liflig, munter och i ständig verksamhet. På mar- 

 ken rör hon sig dels i skridt, som de egentliga kråkorna, dels 

 hoppande såsom skrikorna. I sednare fallet håller hon nästan 

 alltid den långa stjerten något upplyftad, tydligen i afsigt att 

 skydda densamma mot nötning och smuts. Hennes flygt liknar 

 i det närmaste skrikornas, ehuru den, tillfölje af stjertens längd, 

 är ännu mera vacklande och osäker än hos dessa foglar. Sällan 

 ser man henne flyga någon längre sträcka, men då detta någon 

 gång inträffar, höjer hon sig vanligen ganska högt i luften. I 

 blåsväder reder hon sig temligen dåligt. 



Då skatan vistas i städerna, eller vid byar och gärdar, 

 lär hon sig snart att känna de personer, som hon dagligen ser 

 omkring sig, och hon urskiljer med en beundransvärd noggranhet 

 den, som vill henne väl, från den, som är tiendtligt sinnad emot 

 henne. Vid mångfaldiga tillfällen ådagalägger hon i detta hän- 

 seende en slughet och varsamhet, som man sällan blifver varse 

 hos några andra foglar. Hon undviker sorgfälligt alla försåt, 

 och har hon blott en gång sett verkan af skjutgevär, är hon 

 sedermera i ytterlig grad försigtig och låter icke gerna jägaren 

 komma inom skotthåll. Den skarpa synen och hörslen komma 

 henne dervid väl till pass. Man har äfven velat påstå, att 

 hon skulle hafva ett så fint väderkorn, att hon t, o. m. pä 

 långt afständ skulle kunna vädra krutet och derigenom hafva 

 lätt att undfly jägaren; men detta eger alls ingen grund. Det 



