250 TÄTTINGAR. 



är liufvudsakligen synen, som dervid kommer henne till lijelp, 

 liksom det äfven är geriom denna som hon i de flesta fall upp- 

 täcker de födoämnen, hvilka tjena henne till näring*). Mån- 

 gen gång kan det likväl tyckas ganska märkvärdigt, att skatan 

 sorgfälligt undviker t. o. m. sådana ställen, der jägaren undan- 

 gömd ligger i försåt för att skjuta henne; men då man tager 

 i betraktande de omständigheter under hvilka detta i allmänhet 

 sker, och då man känner denna fogels skaplynne, så torde man 

 utan svårighet finna förklaringen härtill. Vi hafva redan an- 

 märk, att slughet och varsamhet äro hos skatan ganska fram- 

 stående, medfödda egenskaper; men dessa kunna med tiden 

 ännu mera utvecklas hos henne, och hon lär sig i allmänhet 

 genom erfarenhet ganska mycket, som sedermera blifver för 

 henne af stor nytta. Sålunda är det påtagligen tillfölje härutaf 

 som hon förstår att undvika den lurande skytten, hvars dö- 

 dande vapen hon nogsamt känner igen, och, enligt vår uppfatt- 

 ning, är det äfven af denna anledning som hon med en viss 

 skygghet eller stundom med iakttagande af stor försigtighet 

 närmar sig de ställen, hvarest hon någon gång förut blifvit 

 utsatt för fara. Författaren har flera gånger besökt landt- 

 gårdar, der skatorna under en längre tid icke blifvit oroade 

 och hvarest de, tillfölje deraf, i början voro ganska lätta att 

 komma inom skotthåll; men hvarest de sedermera efter en kort 

 förföljelse blifvit så rädda och varsamma, att det nära nog 

 varit en omöjlighet att få skjuta en enda. Om man än lade 

 ut för dem det läckraste lockbete, bjöd dem dock deras slug- 

 het att afstå derifrån, ända till dess att de ansågo all fara 

 aflägsnad. Man ser visserligen äfven att de flesta andra foglar 

 taga sig tillvara sedan de märkt sig vara utsatta för förföl- 

 jelse; men detta sker merändels endast på sådant sätt, att de 

 under en vild flykt aflägsna sig, då skatan deremot, såsom det 

 tyckes, först efter en slug öfverläggning räddar sig undan. 



Men lika slug och försigtig, som vi hafva sett att skatan 

 är, då hon har för afsigt att skydda sig mot en mägtigare 



*) Vi skola vid nästa slägte mera utförligt redogöra härför, och kunna föröf- 

 rigt hänvisa till det, som rörande foglarnas yttre sinnesorganer redan i det 

 föregående blifvit anfördt. Se sid. 10. 



