TÄTTINGAR. 257 



en gång lärt dem, behålla de sedermera för hela lifvet och 

 meddela äfven mången gång livad de blifvit varse åt sina kam- 

 rater, som i allmänhet ganska väl förstå att uppfatta det. 

 Under sina jagter och ströftåg efter byte lägga de i dagen lika 

 mycken slughet som mod och dristighet, och de utfinna alltid 

 något medel att förskaffa sig sitt uppehälle, äfven då nöden 

 som aldra värst ansätter dem. 



Deras dagliga lif fortlöper under många och olikartade 

 vexlingar, ehuru man dock äfven deri ofta kan spåra en viss 

 regelbundenhet. Med undantag af ett par timmar vid middags- 

 tiden, äro de vanligen från den tidiga morgonen ända till den 

 sena aftonen i en beständig verksamhet. De äro ibland de 

 första foglar, som vid dagens inbrott låta höra sin stämma, 

 och deras sträfva skrän förnimmer man ännu efter sedan solen 

 gått ned om aftonen. Nätterna tillbringa de antingen i skogen 

 uti höga, lummiga träd, eller också uti gamla byggnader, kyrk- 

 torn o. s. v. Vanligen hafva de sina bestämda sofställen, dit 

 de om aftnarna samlas för att tillbringa natten tillsammans, 

 och sådana ställen kunna till och med vara långt aflägsna 

 från de platser, der de eljest om dagen mest vistas. Tidigt 

 om morgnarna lemna de dessa nattherbergen och fördela sig 

 åt alla håll, parvis eller i små sällskaper, för att söka sin föda. 



De äro i allmänhet mycket rörliga och lifliga foglar. Flera 

 ibland dem, såsom t. ex. korpen, råkan och kajan, hafva till 

 och med en nästan lika snabb, uthållande och vacker flygt som 

 många roffoglar och dufvor. Sålunda ser man dem än flyga 

 rakt fram med hastiga vingslag, än liksom segla i luften med 

 nästan orörliga vingar, än göra hastiga vändningar och evolu- 

 tioner, eller plötsligt nedstörta till marken frän en betydlig 

 höjd liksom falkarna. Detta är, såsom vi nyss nämnde, isyn- 

 nerhet förhållandet med korpen och de mindre arterna, hvilka 

 man stundom får se störta sig ned från en höjd af flera hun- 

 drade fot och ånyo långsamt höja sig upp i luften för att kort 

 derpå förnya samma manöver. Kråkan är deremot mera trög 

 i sina rörelser, och flyger sämre än sina öfriga samslägtingar. 

 Deras rörelser på marken äro icke, liksom skrikornas, hoppande, 

 utan de gå framåt med afmätta steg, nickande med hufvudet 



Zool. II. Foglar. 17 



