TÄTTINGAR. 259 



har äfven författaren mer än en gäng varit i tillfälle att göra. 

 Afvenså ser man ofta huru svårt skator och andra kråkfoglar 

 hafva att taga reda på födoämnen, som de här och hvar gömt 

 undan för kommande behof. Det är alldeles icke genom lukten 

 som de återfinna dem. Att luktsinnet är starkare utveckladt 

 hos korpar och kråkor än hos flera andra foglar vågar f(")rfat- 

 taren emellertid icke förneka. 



Vissa arter, såsom korpen och kråkan, lefva nästan hela 

 året om på samma sätt, då andra dereraot, såsom kajan och 

 råkan, äro flyttfoglar och således under olika årstider byta om 

 vistelseort och äfven, i viss män, lefnadssätt. Stannfoglar torde 

 man icke egentligen kunna kalla någon enda af dessa foglar, 

 utan de, som stanna qvar hela året om här i landet, äro sna- 

 rare att betrakta såsom strykfoglar, hvilka under den kalla 

 årstiden icke hafva några bestämda tillhåll, utan beständigt 

 ströfva omkring, uppehållande sig än här och än der, hvarest 

 tillgång på lätt åtkomlig föda finnes. Vanliga förhållandet är, 

 att de om sommaren vistas i skogarna, om vintern deremot 

 mera på slättlandet och i bebodda trakter, vid städer, byar och 

 gårdar. De, som flytta ur landet under en del af året, före- 

 taga sina vandringar tillsammans i stora skaror. Afresan sker 

 vanligen i Oktober eller November och återkomsten i Mars. 

 Under blida vintrar stanna dock åtskilliga individer qvar i lan- 

 det och besöka under den tiden emellanåt sina gamla häck- 

 ningsplatser. Detta är ofta tTtrhållandet med kajan, mera säl- 

 lan med råkan. 



Om man undantager korpen, sa lefva i allmänhet hithö- 

 rande foglar sinsemellan på ganska förtrolig fot, utan att de 

 dock, såsom vi längre fram få se, helt och hållet kunna kufva 

 sitt medfödda begär att stjäla och lefva på hvarandras bekost- 

 nad. Men med de flesta andra foglar ligga de deremot snart 

 sagdt i beständig fejd, mest dock med roffoglarna, såväl de 

 större som de mindre arterna. De båda makarna visa alltid 

 hvarandra mycken tillgifvenhet och äro för sina ungar de mest 

 ömma föräldrar. 



Alla hafva de en så att säga mycket mera böjlig röst än 

 man, för att döma af deras vanliga sträfva läten, skulle kunna 



