TÄTTINGAR. 265 



ett ganska vidsträckt område inga korpar funnos. På en kort 

 stund kunna de förflytta sig en ganska ansenlig vägsträcka, 

 och i allmänhet äro de nödsakade att hemta sina näringsmedel 

 långväga ifrån. 



De korpar, som bebo de inre delarna af landet, lefva un- 

 der fortplantningstiden parvis i skogarna, och hvarje par synes 

 hafva ett visst område, der det icke tillåter några andra in- 

 divider af sitt slägte att bosätta sig. Om vintern lemna de 

 deremot skogarna och man ser dem då ofta på slättlandet, 

 ensamma eller någon gång i sällskap med kråkor och andra 

 asfoglar. Detta är isynnerhet förhållandet då de frossa på nå- 

 got utlagdt dödt djur. 



Korpens läte utgöres af ett sträft och starkt ljudande vrå, 

 vrå, eller krack, krack, eller kruck, kruck. Under fortplantnings- 

 tiden låter han stundom, då väderleken är vacker och under 

 det att han sväfvar högt i luften, höra ett mera välljudande 

 klong, klong. Han skall äfven, liksom skatan och kråkan, 

 hafva ett slags sång, som dock endast är helt svag och liksom 

 gnolande. Man påstår att han skall kunna uppnå en ålder af 

 öfver 100 år. 



Sitt bo bygger korpen antingen i höga träd i skogen, eller, 

 då han vistas vid kusten i skärgårdstrakter, i stela klippor. 

 Aggen äro 3 — 6 smutsgröna och brunfläckiga. 



Köttet är mycket segt och ätes icke. De större ving- 

 fjädrarna äro passande till skrif- och ritpennor. 



2. Kråkan (Corvus Cornix Linn.). Grå, med Jmfvudet, 

 strupen, vingarna, stjerteii och fötterna svarta, mer eller mindre 

 glänsande ; stjerten trubbigt afrundad, dess 2 mellersta pennor 

 blott obetydligt längre än de of riga. — Längd 19 a 20 tum. 



Namn: Grå kråka; Norr. Kraake; Lappl. Vuorces. 



Näbben är jemförelsevis kortare kos kråkan än hos kor- 

 pen: från pannan räknadt icke så lång som tarsen. — Honan 

 är något mindre än hannen, men eljest lik honom. — Varierar 

 stundom mer eller mindre hvitbrokitj, sällan helt hvit. 



