TÄTTINGAR. 267 



men då våren kommer fördela de sii^ ånyo parvis och uppsöka 

 sina gamla häckplatser för att fortplanta sitt slägte. 



Kråkan är i hög grad slug och försigtig och undviker der- 

 före sorgfälligt hvarje förmodad fara. Detta gäller isynnerhet 

 de äldre, mera erfarna individerna, som lärt sig att menniskan 

 är deras mest farliga fiende, och som för den skull taga sig 

 väl tillvara då man söker att komma dem inom skotthåll. De 

 känna igen skytten på långt afständ, och om man icke med 

 säkerhet visste att deras näsa vore svag, skulle man mången 

 gång vara benägen att sätta tro till den allmänt gängse sägen, 

 att de kunna vädra krutet; ty fa foglar äro så svåra att få 

 skjuta som kråkor, hvilka en gäng kommit underfund med skjut- 

 gevärets verkan. Ofta ser man dem sitta alldeles stilla vid 

 vägarna då man åkande helt nära passerar dem, eller då qvin- 

 nor, barn eller arbetsfolk komma i deras närhet; men har man 

 deremot bössan på armen och söker att nalkas dem, dröjer 

 det vanligen icke länge förrän de begifva sig på flygten. 



Kråkan har icke så lätt, rask och uthållande tlygt som 

 de öfriga arterna till detta slägte, utan tyckes till och med, i^ 

 jemförelse med dessa, röra sig både tungt och oskickligt. Hon 

 tlyger heller icke, annat än mycket sällan, någon längre väg- 

 sträcka på en gång. M. v. WriGHT berättar, att af de kråk- 

 skaror, som under senhösten flytta öfver från Åland till Sverige, 

 många omkomma under färden, ehuru de alltid, innan de be- 

 gifva sig af, invänta en gynnsam vind. 



Den, som något närmare studerat kråkans lefnadsvanor, 

 skall helt säkert instämma med författaren deruti, att hon är 

 en ganska roflysten och öfvervägande skadlig fogel, som alle- 

 städes, der hon förekommer, förtjenar att efterhallas. Mest 

 skadlig torde hon dock, såsom nämndt är, vara i skärgårdarna, 

 hvarest sjöfoglarnas ägg och späda ungar äro för henne lätt 

 åtkomliga. Af skärgårdsbefolkningen i vissa trakter har hon 

 också fatt den betecknande benämningen af "äggtjuf", och man 

 har i allmänhet svårt att afhålla henne ifrån de häckande fog- 

 larnas reddar. Hon är ständigt på sin vakt, och då den ruf- 

 vande ejderhonan begifver sig bort en stund från redden för 

 att söka sig föda, är hon genast framme för att plundra. St un- 



