TÄTTINGAR. 269 



undsjuka spelat mig detta spratt och derom hade åtskilliga 

 samtal med fiskare i grannskapet, hvilka dock alltid försäkrade 

 att de icke voro de sannskyldige, beslöt jag att utvakta ger- 

 ningsmannen; och man kan väl tänka sig min förvåning, då 

 dessa befunnos vara inga andra än kråkor. Kråkan slog ned 

 vid vaken, hackade, om någon tunn is bildat sig omkring ref- 

 ven, med näbben sönder denna is, fattade refven med näbben 

 och drog, under det hon gick baklänges, upp denna ett stycke, 

 satte sedan foten derpå och tog nytt tag med näbben samt 

 fortsatte med refvens uppdragning, intilldess kroken med den 

 påsatta betesfisken kommit upp på isen. Derest fisken då ej 

 spisades på stället, tog kråkan densamma i näbben och flög 

 med rofvet, till dess refven stoppade, då hon i förskräckelsen 

 släppte alltsammans". — Detta är icke något enstaka undan- 

 tagsfall i kräkans lif, utan torde deremot oftare förekomma. 

 Författaren har utaf fullt pålitliga personer fatt underrättelse 

 om, att kråkan går tillväga på alldeles samma sätt på Wettern, 

 der man vintertiden genom upphuggna vakar begagnar enahanda 

 fiskesätt. 



Under jagter är man icke sällan i tillfälle att bemärka 

 huru påpassliga kråkorna äro för att tillgripa mindre vildbråd 

 som blifvit skadskjutna eller dödade, men som icke kunnat 

 af jägaren nog snart återfinnas. Sedan kråkorna en gång fått 

 denna vana hålla de sig vanligen sedermera vid dylika tillfällen 

 helt tysta, för att så mycket säkrare kunna undgå att blifva 

 uppmärksammade. En utaf författarens bekanta, som under 

 sträcktiden om våren låg i håll för knipor vid stranden af en 

 sjö, berättade, att sedan han skjutit ett par dylika foglar och 

 dessa, tillfölje af en stark strömsättning, flutit ett par hundrade 

 alnar längre bort bland isstyckena, kråkorna genast vore till- 

 städes för att göra sig en måltid. De lyckades snart att draga 

 upp den ena anden på isen och hade redan bortplockat fjä- 

 drarna på dess bröst och urhackat stora köttstycken innan 

 man hann att utsätta båt och göra slut på kalasandet. 



Kråkorna bygga sina bon upp i träden på grenarna, van- 

 ligen invid stammen. De äro öppna och, såsom vanligt, sam- 

 mansatta af jord och risqvistar samt inuti fodrade med mossa, 



