TÄTTINGAR. 273 



sammans med dessa lemna de tidigt om morgnarna sina natt- 

 herbergen i lundarna, för att under sträfva, kraxande läten i 

 stora flockar draga omkring på fälten och söka sin föda. 



Råkan är, såsom vi redan anmärkt, utan tvifvel en öf- 

 vervägande nyttig fogel, som öfverallt, der hon förekommer, 

 gör sig väl förtjent af landtmännens skydd. Hvad som isyn- 

 nerhet berättigar henne härtill är, att hon ifrigt förföljer en 

 mängd för kulturväxterna i hög grad skadliga rotmaskar och 

 företrädesvis de för sina härjningar så beryktade oUonborrar- 

 nes larver. Vi hafva förut (I. sid. 96) sett, att dessa larver 

 i mullvaden hafva en ibland sina ifrigaste förföljare. Inom 

 foglarnas klass är det förnämligast råkan, som af naturen sy- 

 nes hafva blifvit bestämd att äfven lefva på deras bekostnad. 

 Mullvaden och råkan sträfva således gemensamt, fast på olika 

 vägar och på olika sätt, att hålla denna skadliga ohyra inom 

 tillbörliga gränser. Huru den förra dervid beter sig hafva vi 

 redan omtalat. Han söker sitt byte temligen djupt ned i jor- 

 den, då råkan deremot efterspanar sitt närmare jordytan. 

 Mullvaden har för detta ändamål, såsom vi veta, fått sina 

 framfötter ombildade till ett slags spadar, hvarmed han utom- 

 ordentligt hastigt förmår att gräfva sig långa gångar i de lösa 

 jordlagren; råkan har åter för samma orsaks skull fått en tem- 

 ligen läng, spetsig och stark näbb, så att hon med densamma 

 kan borra djupa hål i jorden. Då vi framdeles komma att 

 redogöra för ollonborrens och de öfriga växtätande insekternas 

 utvecklingshistoria, skola vi visa huru väl och ändamålsenligt 

 dessa naturens anordningar äro afpassade. Nu vilja vi blott 

 anmärka, att ollonborrens larver behöfva inemot 4 år för sin 

 utveckling och att de under denna långa tid dels lefva vid 

 jordytan, dels ganska djupt under densamma. I båda fallen 

 hafva de således fått sina tuktomästare. Utom de omnämnda 

 rotmaskarna förtär äfven råkan en hel mängd andra små ska- 

 dedjur af hvarjehanda slag, mest dock sådana, som lefva un- 

 der jordytan. Genom sökandet efter dessa är det just som de 

 borstlika näsfjädrarna, äfvensom ansigtets fjädrar, bortnötas. 

 Ungarna, som ännu icke hunnit att på detta sätt använda sina 

 näbbar, utan hufvudsakligen försörjas af föräldrarna, hafva 



Zool. II. Foglar. 18 



