276 TÄTTINGAR. 



fjädergräns rähnadt, kortare än tar sen; stjertens 2 mellersta 

 pennor något längre än de öfriga och sinsemellan lika långa. 

 — Längd 13^ — omkring 14 tum. 



Namn: Sk. Allika; Norr. Kaa, Kaje, Bav?ikaate. 



Hos honan, men isynnerhet hos ungarna, är glansen pä tjä- 

 drarna mattare än hos hannen, och den gra anstrykningen på 

 de öfriga kroppsdelarna tydligare. Det gråa på nacken sträcker 

 sig icke så långt ned hos honan och är hos ungarna mörkare, 

 utan tydlig gräns. Iris hos båda könen hvitaktig. — Afven 

 af denna fogel har man funnit hvita eller hvitgula varieteter. 



Kajan är den minsta af alla till detta slägte hörande ar- 

 ter och har en ganska vidsträckt geografisk utbredning. Hon 

 finnes nemligen och fortplantar sig öfver hela Europa, norra 

 Afrika och en stor del af Asien. Inom Sverige tyckes dess 

 egentliga häckningsregion icke sträcka sig längre än till om- 

 kring den 60 n. breddgraden. I södra delarna af landet före- 

 kommer hon ganska allmänt, äfvensom på flera ställen i de 

 mellersta; men längre mot norden visar hon sig merändels blott 

 enstaka eller under flyttningstiderna. I Finland tillhör hon 

 egentligen endast de södra delarna, ehuru dock enstaka indi- 

 vider stundom visa sig nordligare. 



Kajan har i de flesta fall sitt stamhåll i gamla kyrkor 

 och andra större byggnader, såväl i städerna som på landet. 

 Endast sällan i skogarna, der gamla ihåliga träd, såsom ekar 

 och aspar, finnas. Hon är hos oss en flyttfogel, som vid vin- 

 terns annalkande drager bort till sydligare trakter, men endast 

 liksom räkan för en kort tid eller under de egentliga vinter- 

 månaderna. Ofta ser man henne dock, med små afbrott, hela 

 vintern vid sina vanliga uppehållsställen, ehuru aldrig till något 

 större antal. Detta är icke så sällan förhållandet, till och 

 med under kalla och snörika vintrar. 



Liksom råkan är äfven kajan en mycket sällskapslik fogel. 

 Hon lefver hela året om i större eller mindre sällskaper och 

 häckar äfven kolonivis. Sedan ungarna blifvit flygvuxna, slå 

 sig flera familjer tillsammans och bilda stora flockar, som nä- 

 stan hela dagen under skrik och larm ströfva omkring på fäl- 

 ten för att söka sin föda, och när aftonen kommer begifva 



