278 TÄTTIXGAR. 



venliet. Då en Hock vid den tiden slagit ned t. ex. i ett träd 

 eller på ett kyrktak, ser man alltid huru de sitta par om par, 

 och det ingångna äktenskapet tyckes sedan räcka för hela lifvet. 



De bygga icke sina bon öppna, såsom de öfriga arterna till 

 detta slägte, utan alltid så, att de äro skyddade för regn och 

 oväder. Sålunda mest uti ihåligheter i gamla murar, i skor- 

 stenar, under taklister, uti ihåliga träd o. s. v. De äldre taga 

 vanligen sina gamla bon i besittning och bortjaga de yngre, 

 som på annat håll måste söka åt sig ett lämpligt häckställe. 

 Blifva de sålunda, t. ex. vid en gammal kyrka, alltför många, 

 så flyttar en del till de närbelägna boningshusen eller till sko- 

 gen. Författaren har ofta sett kajor bygga uti ihåliga ekar 

 och aspar i närheten af landtkyrkor, der deras kamrater i 

 mängd hade sina bon. Sjelfva redden är enklare än hos de 

 föregående arterna och består blott af några pinnar med en 

 bale af ull och hår. Dessa -sednare plocka kajorna ofta ome- 

 delbart från den betande boskapens ryggar. Författaren har 

 vid ett tillfälle sett en flock kajor ifrigt sysselsatta med att 

 från ryggen af en kalf afrycka den långa, lösa vårluggen. Detta 

 egna skådespel ditlockade icke blott en mängd korpar och krå- 

 kor, utan äfven hökar, hvilka säkert anade att något byte stod 

 dem till buds. De insågo dock snart sitt feltag och aflägsnade 

 sig under kajornas skrän, synbarligen missbelåtna. I slutet af 

 April eller i början af Maj finner man kajans ägg, hvilka van- 

 ligen äro 5 å 6, till färgen blågröna med svartbruna och grå- 

 aktiga fläckar. 



Kajan blifver i fångenskapen mycket tam och tillgifven 

 sin vårdare. Hon lär sig snart att fritt flyga ut och in; men 

 hon orenar öfverallt och är föröfrigt besvärlig genom sin efter- 

 hängsenhet och sitt begär att stjäla. 



1. Författaren hade för några år sedan en särdeles tam kaja, 

 hvars egendomliga beteenden det torde roa läsaren att höra om- 

 talas. Jag tog henne innan hon ännu erliällit flygförmågan och 

 uppfödde henne med hvarjehanda slags födoämnen, mest med i 

 mjölk uppblöttnade hveteskorpor. Hon skrek och gapade jemt 

 och ständigt efter föda sä snart jag närmade mig henne. Inom 

 kort var hon fullvuxen och utsläpptes på en gärd, der hon sattes 

 i tilltalle att pröfva sina vingar, och efter åtskilliga misslyckade 



