TÄTTINGAK. 279 



försök lyckades det henne slutligen att flyga upp i en större, 

 lummig lönn, på livilken lion länge fästat sina blickar. Denna 

 blef sedermera hennes mest omtyckta tillhåll under hvilostun- 

 derna och hennes sofplats om nätterna. Sedan lion erhållit 

 mera stadga i sina vingar och större spenstighet i tjiidrarua, före- 

 tog hon längre uttlygtei- i trädgården och satt ofta pä hustaken, 

 hvarest hon icke sällan åck påhälsning af sina kamrater från den 

 närbelägna kyrkan. Då hon blef hungrig, kom hon alltid ned på 

 gården, skakade på vingarna, skrek och gapade. Mig kände hon 

 väl igen, äfvensom sina andra vårdare, och hon infann sig genast 

 då man ropade hennes namn: kaja. Eget var att se hennes kam- 

 rater då hon var tillsammans med dem. De brukade iutinua sig 

 i massa för att från hustaken nyfiket betrakta henne, dä hon af 

 mig erhöll mat på gården. Jag lät henne ofta vid sådana till- 

 fällen flyga upp till dem, hvilket hon gerna gjorde. De betraktade 

 henne med den största förvåning, och då hon, när jag ropade henne 

 vid namn, genast kom ned och satte sig på min ena axel eller 

 på den utsträckta armen, sågo de helt förvirrade pä livarandra en 

 stund, men skyndade sedan bort i ilande fart. — Hon blef emel- 

 lertid allt mer och mer efterhängsen och ville aldrig vara iirån 

 mig. Då jag vandrade ut i skogen följde hon med, och älven då 

 jag åkte flög hon troget efter åkdonet. Mången gång konr jag vid 

 sådana tillfällen att stanna borta fi'ån hemmet till sent på aftnarna; 

 men detta var kajan icke med om. Hon flög tillbaka till sin lönn 

 igen vid den tid då hon brukade sätta sig för att hvila öfver natten. 

 Om morgnarna vid en viss tid var hon van att erhålla mat, och 

 hon infann sig äfven alltid ganska punktligt. Skulle det någon 

 gång dröja innan dörrarna öppnades och hon fick tillträde till fru- 

 kostbordet, blef hon orolig, flög från fönster till fönster, för att 

 efterse om ännu ingen var vaken och kunde släppa in henne. 

 Lyckades hon då att få se någon af husfolket, började hon genast att 

 skrika och gapa samt flög derefter, sedan hon ansåg sig hafva blifvit 

 observerad, i största hast tillbaka till förstugudörren för att tåligt 

 afbida sitt öde. Med uttryck af den största belåtenhet spatserade 

 hon sedan in till det dukade frukostbordet för att utbekomma sin 

 andel. — Genom dessa för en fogel märkvärdiga egenskaper, väckte 

 hon allas intresse, och man öfversåg för den skull med hennes små 

 svaghetssynder. Mest besvärlig blef hon genom sitt begär att stjäla 

 och gömma undan allt hvad hon kunde komma öfver. Sålunda för- 

 svann små saxar, fingerborgar, trådnystan o. s. v. och man visste 

 icke hvart de tagit vägen, tills nmn slutligen af en händelse fann 

 på hennes gömställe i en takränna och fick reda på alltsammans. 



Kajans kött ätes i allmänhet icke, såsom uämndt är, ehuru 

 det är ganska godt och mört. 



