TÄTTINGAR. '2So 



2 följande. Stjerten teailigen kort, i spetsen djupt inskuren; 

 dess 12 pennor tillspetsade och fasta. Fötterna undersätsiga, 

 med långa tår och krumböjda, starka, långa och skarpkantade 

 kloi-. Fjäderkiädnaden tät och mjuk. — Könen äro tiil färg- 

 teckningen olika, och ungarna likna föga de gamla i nämnde 

 hänseende. 



Korsnäbbarna hafva i sitt utseende ganska mycket som 

 påminner om papegojorna, och detta är i synnerhet förhallan- 

 det med de större arterna, hos hvilka kroppsbyggnaden är mera 

 undersätsig och hufvudet stort, med hög och stark näbb. 1 

 sitt beteende visa de äfven, såsom vi längre fram skola anföra, 

 någon likhet med nämnde foglar. 



De bebo nära nog uteslutande barrskogarna, i hvilka de, 

 utom under fortplantningstiden, då de parvis uppehålla sig 

 inom ett mera inskränkt område, beständigt kringströfva för 

 att söka sin föda, som till Imfvudsaklig del består af tall- och 

 granfrön. Der dylika frön finnas att tillgå, äro dessa foglar 

 icke sällsynta, och de hafva följaktligen en ganska vidsträckt 

 utbredning, synnerligen i de mellersta och norra delarna af var 

 verldsdel samt i norra Asien. 



Korsnäbbarna uppehålla sig mest i träden, på hvilkas gre- 

 nar de hoppa och klänga med mycken skicklighet, och betjena 

 sig äfven dervid af näbben, liksom papegojorna. De flyga säl- 

 lan några längre sträckor, utan vanligen endast från träd till 

 träd eller från en skogspark till en annan; men deras flygt är 

 tämligen snabb. Till marken, der de röra sig otympligt, komma 

 de mindre ofta. Dock ser man dem stundom derstädes i större 

 antal, frossande pa nedfallna frön och kottar, och honan matar 

 ofta sina ungar på marken. Vanligen åtföljas dessa foglar i 

 större eller mindre sällskaper, sällan ser man dem ensamma. 

 Der de slagit ned i trädtopparna tinner man dem merändels 

 ständigt sysselsatta med att atfjälla kottarna för att komma 

 åt fröen, och för detta ändamål är deras egendomligt bildade 

 näbb ett särdeles lämpligt redskap. De afbita dervid först den 

 tina qvist, pa hvilken kotten är fästad, och bära den med sig 

 i näbben till någon passande gren, hvarest de becjvämt kunna 

 sitta och hålla den fast med de långa, hvassa, krumböjda och 



