TÄTTINGAR. 285 



bygga de äfven sina bon något olika, lämpade efter årstidferna, 

 så att dessa om vintern äro mera tjockväggiga, större och bättre 

 ombonade, än om sommaren. De korsnäbbar, som tillhöra vår 

 fauna, hafva dock icke, såvidt vi veta, öfvertäckta vinter- 

 bon. Aggen äro 3 a 4, temligen små i förhällande till foglar- 

 nes storlek. De sägas endast rufvas af honan, som under 

 liggtiden tillföres mat af hannen. Ungarna underhållas af båda 

 föräldrarna eller stundom endast af honan, och de kunna icke 

 reda sig på egen hand förr än näbben korsat sig, hvilket, så- 

 som redan blifvit nämndt, icke inträffar förr än de äro nära 

 fullvuxna. 



Oaktadt korsnäbbarna mest lifnära sig af barrträdens frön, 

 torde de dock i allmänhet icke böra anses såsom så särdeles 

 skadliga; ty, om de någon gång infinna sig i större mängd i en 

 skogspark, är det vanligen derstädes en så stor rikedom på 

 frön, att deras åverkan knappast förmärkes, och man har in- 

 genstädes hos oss, såvidt författaren vet, haft anledning att 

 påbörda dem skulden till felslagna s. k. sjelfsådder i de vår- 

 dade skogarna. Från skogsmannens sida anse vi det således 

 icke vara skäl att vidtaga några särskilda åtgärder för deras 

 utrotande, utan man kan gerna lemna dem i fred. Der de 

 finnas sprida de alltid lif och trefnad omkring sig, och vi böra 

 vara tacksamma att få ega dem qvar i skogen, sedan så många 

 andra foglar flyttat sin kos. 



Korsnäbbarna äro i allmänhet mindre lifliga än en stor 

 del andra finkfoglar. I fångenskapen blifva de lätt tama och 

 hålla derstädes tillgodo med hvarjehanda slags frön. På hamp- 

 frön äro de synnerligen begifna. 



I afseende på färgdrägten äro dessa foglar ganska olika 

 efter ålder och kön. De kunna vara öfvervägande gröna, gul- 

 aktiga eller röda. M, v. Wright yttrar derom: »Korsnäb- 

 barna undergå en enkel ruggning och ungdrägten, som genom 

 mörka långsfläckar öfver hela kroppen skiljer sig ifrån de 

 gamlas, aflägges snart. Hannarna få då en mer eller mindre 

 orangegul drägt och först efter denna (vid följande ruggning) 

 sin röda, som tillhör den utbildade fogeln. De inåt roten gråa 

 fjädrarna i alla drägter äro i spetsarna och kanterna antingen 



