292 TÄTTINGAR 



dessa foglar slagit sig ned för att frossa af de mogna fruk- 

 terna, sitta de vanligen helt stilla och obekymrade då man 

 nalkas dem, och man kan till och med, med iakttagande af 

 någon försigtighet, förmedelst en pä en käpp eller ett metspö 

 fästad snara, neddraga den ena efter den andra, utan att de 

 öfriga begifva sig undan. Det är af denna anledning som de 

 i vissa orter fått namn af »dumsnutar». 



I fångenskapen blifva de snart tama och äfven lätta att 

 underhålla derigenom, att de förtära hvarjehanda slags frön, 

 hafra, gryn o. s. v. I sitt beteende likna de mycket kors- 

 näbbarna. Deras sång är temligen stark och omvexlande, men 

 föga utmärkt. De skola äfven hafva förmåga att efterhärma 

 andra foglars läten. 



Sitt bo bygger tallbiten i täta skogshult, i en grenklyka 

 nära stammen af ett träd, vanligen 6 — 8 fot från marken. 

 Det är sammansatt af fina qvistar och grässträn samt inuti 

 fodradt med fjädrar. Aggen äro 3 — 4, till färgen ljusgrönak- 

 tiga, med bruna och svarta prickar och småfläckar. 



2:dra Gruppen. Domherrar (Pyrrhula). Näbben nästan 

 lika hög som lång; underkäkens bakkant, som fram- 

 till begränsar den inskjutande hakviken, i midten 

 försedd med en svagt framstående knöl, hvarigenom 

 den visar sig liksom dubbelt urringad. Stjerten 

 i spetsen nästan tvär. — De hafva en mera bestämd 

 färgdrägt än de föregående. 



2. Domherren (Pyrrhula vulgaris Briss.). Hufvudet of- 

 van och stjerten svarta, rtied blåaktiy glans; ryggen grå; öfver- 

 ocli undergumpen livita; vingarna svarta med ett gi^åhvitt tvär- 

 hand; den innersta armpennan i utfanet rödaktig; undre kropps- 

 delarna hos hannen cinnoberröda, hos honan rödgråa. — Längd 

 omkr. 6^ tum. 



Hannen har hela öfre delen af hufvudet samt en smal 

 kant omkring näbbroten svarta, med blå glans på hufvan. 

 Bakhalsen, ryggen och skuldrorna rent blågråa. Ofver- och 

 undergumpen hvita. Sidorna af hufvudet, halsen och hela un- 



