294 TÄTTINGAR. 



med sidensvansen. Först om senhösten och vintern framkom- 

 mer han i små sällskaper till gårdarna, der han genom sin 

 lysande färgdrägt och sin flöjtlika lockton genast gör sig be- 

 märkt. 



Domherren är mindre skygg än många andra bland de 

 finkartade småfoglarna; men »dum» är han dock icke, såsom 

 mången fogelkännare vill påstå, utan besitter snarare egen- 

 skaper, som berättiga till ett alldeles motsatt omdöme. Det 

 förhåller sig med domherren liksom med mänga andra foglar, 

 hvilka äro födda och uppfödda i aflägsna, ensliga trakter, att 

 han behöfver någon tid för att sätta sig in i nya förhållanden 

 och för att lära sig undvika faror, som han förut aldrig känt 

 till eller varit utsatt för. Då han således från sina skogar 

 begifver sig af till bebodda trakter, till parker och trädgårdar, 

 bibehåller han i början sina medfödda vanor och fruktar icke 

 menniskan mera än något annat föremål. Han är derföre föga 

 skygg, det vill med andra ord säga dum, så länge han icke 

 förföljes, men, i motsatt fall, ser man deremot alltid huru väl 

 han förstår att taga sig tillvara och rädda sig undan hvarje 

 förmodad fara. Afven i fångenskapen bevisar domherren på 

 mångfaldigt sätt att hans förståndsförmögenheter långt ifrån 

 äro af en underordnad beskaffenhet. Sålunda lär han sig t. ex. 

 snart att igenkänna sina vårdare, visar sig glad och inställsam, 

 då han röner en vänlig behandling, men deremot nedstämd och 

 skygg, då han bemötes med köld och likgiltighet, ja, det har 

 till och med inträffat, att han helt plötsligt fallit död ned frän 

 burpinnen, då han märkt sig vara besviken af den person, som 

 han förut med hela sitt lif varit fästad vid. 



Domherrarna äro sällskapliga foglar, som gerna vistas till- 

 sammans och visa hvarandra mycken tillgifvenhet. I några 

 större flockar ser man dem dock sällan eller aldrig. De uppe- 

 hålla sig mest i träden och buskarna, der de med temlig fär- 

 dighet hoppa och röra sig bland grenarna; men på marken 

 komma de icke fort undan. Vanligen yfva de upp fjädrarna 

 då de sitta i träden, sä att de se vida större ut, än de i verk- 

 ligheten äro. Endast då någon fara är förhanden, eller då något 

 ovanligt i grannskapet tager deras uppmärksamhet i anspråk, 



