300 TÄTTINGAR. 



ganska hastigt afäta bären pä ett körsbärsträd, och då de hafva 

 rik tillgäng på föda, hålla de sig, under det att de frossa, så tysta 

 att man knappast märker deras närvaro på annat, än det 

 rassel, som de nedfallande bären fiirorsaka. 



2: dra Gruppen. SkogsHiikar (Fringilia). Näbben temli- 

 gen grof, konisk och spetsig; öfverkäken i spetsen 

 rät eller endast svagt nedböjd, med en liten inskär- 

 ning på hvardera sidan; munvikarna med tydliga 

 borsthär. De yttre stjertpennorna med ett stort 

 hvitt fält. 



De hithörande finkarna äro hos oss ' flyttfoglar. De bebo 

 under fortplantningstiden skogar och lundar; men sedan un- 

 garna emot hösten blifvit fullt fiygvuxna och kunna reda sig 

 på egen hand, slå de sig sillsammans i större eller mindre 

 flockar- och besöka dä odlade platser, trädgårdar, lundar o. s. 

 v. samt begifva sig småningom ur landet. Om våren återvända 

 de temligen tidigt till sina gamla häckplatser. De lefva till 

 en betydlig del af insekter, hvarmed de äfven mata sina un- 

 gar; men om hösten, äfvensom vid deras ankomst om våren, 

 förtära de skogsfrön och blifva derigenom, som vi längre fram 

 skola visa, under vissa förhållanden ganska skadliga. De bygga 

 mycket vackra och konstmessigt sammansatta bon. 



2. Bofinken (Fringilia Coelebs Linn.). O f ver gwmpen grön- 

 aktig', imderkäkens flik i kanten knappt märkhart inskuren. — 

 Längd 6^ tum. 



Namn: Smal. Hamptätthuj ; Norrl. Boyfink. 



Gamla hannen i sommardrägt. Hufvudet ofvan och , bak- 

 halsen askblåa; pannan svart. Ryggen och skuldrorna bruna. 

 Bakryggen och öfvergumpen gulgrönaktiga. Hufvudets sidor, 

 strupen och frambröstet gråröda eller brunröda, hvilken färg 

 småningom blifver allt ljusare, tills den på mellersta delen af 

 magen och på undergumpen öfvergår i hvitaktigt. Vingarna 

 svarta, pennorna till en del smalt kantade med gulhvitt i ut- 



