TÄTTINGAR. 315 



täta häckar, taggiga och torniga buskar, rishögar o. s. v., hvar- 

 ifräu de emellanåt göra små utflygter. 



Pilfinkens sång är af lika dålig beskaffenhet som hustin- 

 kens. Ofta hör man hela sällskapet under hvilostunderna i 

 korus uppstämma sitt sträfva qvitter, som blott utgöres af ett 

 ideligen upprepadt kipp, hipp, hjäpp; Mpq?, hjack, kjäpp. Un- 

 der mulet väder eller under ett ljumt småregn låta de isyn- 

 nerhet höra sig. 



Till föda begagnar pilfinken samma ämnen som den före- 

 gående; men det synes sannolikt att insekter, larver och ogräs- 

 frön under våren och sommaren mera ingå i hans föda. Åt- 

 minstone gör han under den tiden mindre skada på fälten och 

 i trädgårdarna än husfinken. Man torde derföre till och med 

 kunna anse honom såsom öfvervägande nyttig. ' 



I likhet med den föregående fortplantar han sig, åtmin- 

 stone i södra delarna af landet, flera gånger årligen. Sitt bo 

 bygger han helst uti ihåliga träd, mera sällan under hustaken, 

 stundom bland riset i andra, större foglars bon, såsom skatans 

 och storkens. Aggen äro 5 a 6, till färgen gråa och liksom 

 marmorerade med brunt och mörkare grått. De rufvas vexel- 

 vis af bada makarna. 



Köttet är välsmakande. 



4:de Gruppen. Hänipliiigai* (Linota). Näbben nästan 

 fullkomligt kägellik, ej hoptryckt, med aftrindad 

 näbbrygg; öfverkäken föga spetsig, med ingen eller 

 otydlig inskärning på sidorna; munviken utan borst- 

 här. Stjerten i spetsen djupt klufven. 



Hithörande finkar äro hos oss stann- och strykfoglar eller 

 till en del flyttfoglar. De vistas om sommaren i skogar eller 

 busktrakter, om hösten och vintern i parker och på fälten. 

 Sina bon bygga de i träd eller buskar, sällan på marken. De 

 lefva nära nog uteslutande af frön och andra växtämnen. Tro- 

 ligt är dock, att de mata sina späda ungar med insekter och 

 att de äfven sjelfva under fortplantningstiden förtära sådana. 



