TÄTTINGAR. 319 



för att tillbringa den kalla årstiden i sydligare länder; ty i 

 jemförelse med de stora skaror, hvilka i September ses kring- 

 ströfva åkerfälten, äro de, som stanna qvar, blott att betrakta 

 såsom ett ringa fåtal. De bortflyttande återvända dock redan 

 i Mars till sina gamla häckplatser i det södra och mellersta 

 Sverige. 



Till uppehållsställe synes hämplingen helst utvälja så- 

 dana trakter, hvarest tät ungskog eller buskmarker begränsas 

 af ängar och fält. I kuperade, steniga och bergbundna trak- 

 ter trifves han äfven synnerligen väl. Ofta får man se honom 

 sitta i toppen af mindre träd och buskar, eller på några andra 

 upphöjda föremål, under det att han emellanåt låter höra sitt 

 vackra, liksom klingande varningsläte: lyi, dy, eller dy-lyi. 

 Isynnerhet om våren flyger han oroligt omkring i större eller 

 mindre sällskaper, och man får då ofta höra hans lätt igen- 

 känliga lockton: keke, kekeke högt från luften, stundom utan 

 att man är i tillfälle att se fogeln, som snabbt aflägsnar sig. 



Liksom alla finkar är äfven hämplingen mycket sällskapslik. 

 Man ser honom derföre sällan ensam, icke engång under häck- 

 tiden. Sedan ungarna blifvit fullvuxna, slå sig flera familjer 

 tillsammans och ströfva omkring på fälten och i skogarna, 

 stundom om senhösten tillsammans med andra finkar och sparfvar, 

 såsom grönhämplingen, bofinken, bergfinken, gulsparfven o. s. v. 

 Hämplingen är en ibland de mest oroliga småfoglar: han är 

 ständigt i verksamhet och, med undantag af fortplantningstiden, 

 nästan oupphörligt stadd på vandring och ströftåg. Om som- 

 maren få dock dessa ströftåg en mindre betydlig utsträckning, 

 än om hösten och vintern, då han färdas vida omkring i landet. 



Till skaplynnet är hämplingen liflig, munter och temligen 

 skygg. På marken hoppar han med mycken färdighet och 

 hans flygt är ganska snabb. I alla sina rörelser visar han en 

 ledighet och hållning, som, jemte den vackra sången, gör honom 

 särdeles behaglig i det fria. Det är isynnerhet under fortplant- 

 ningstiden som hannen låter höra sina mest omvexlande, rena 

 och klangfulla toner; men han sjunger äfven sedermera. Van- 

 ligen är det från toppen af ett mindre träd, från en hög sten 



