322 TÄTTINGAR. 



den, ehuru han dock därstädes icke finnes i det inre af landet eller 

 i fjelltrakterna. Om sommaren blitVer han visserligen söderut 

 mer och mer sällsynt, men fortplantar sig likväl, till och med på 

 åtskilliga ställen i de skogbeväxta delarna af Skåne. Om hö- 

 sten och vintern infinner han sig deremot ganska allmänt i det 

 södra Sverige, och det visar sig således derutaf, att, åtminstone 

 en del individer, under den kalla årstiden äro stadda på flytt- 

 ning mot söder. Ett stort antal stannar dock, under vanliga 

 förhållanden, qvar i sina häckorter hela året om, så att fogeln 

 hos oss egentligen icke kan hänföras under benämningen flytt- 

 fogel. Kalla vintrar torde dock understundom tvinga flertalet 

 att lemna våra landamären. I Norrige är grönfinken äf- 

 ven allmän; men i Finland förekommer han deremot temligen 

 sparsamt. 



Grönfinken har mest sitt tillhåll i busktrakter, skogskanter 

 och yngre skogsbestånd, som begränsas af fält, ängar och öppna 

 betesmarker. Inuti större skogar trätfar man honom sällan. 

 I parker och löfskogslundar infinner han sig deremot ofta, äf- 

 venså i trädgårdar, såväl på slättlandet som i skogsbygden, syn- 

 nerligen i sådana, der hampa odlas, hvars frön för honom äro en 

 eftersökt föda. — Om sommaren, eller öfver hufvud taget då 

 han icke lefver i större sällskaper, är han mindre skygg, än 

 under sina ströftåg om hösten och vintern *), och samma för- 

 hållande är det äfven vid boet. I sina rörelser är han vida 

 mindre ovig, än man utaf hans undersätsiga kroppsbyggnad 

 skulle kunna sluta till. Han hoppar lätt både på marken och 

 bland grenarna i träden, och hans flygt är äfven ganska snabb. 



') Detta är dock icke egendomligt för grönfinken, utan det är i allmänhet 

 fallet med alla finkar, ja öfver liufvud taget med alla foglar, att de äro 

 mera skygga och försigtiga då de äro tillsammans, än då de äro ensamma. 

 Sedan man gjort sig förtrogen med foglarnas lefnadsvanor, finner man lätt 

 anledningen härtill. Då de under fiyttningstiderna, höst och var, slå sig 

 tillsammans i större flockar, åtföljas de vanligen af falkar och andra rof- 

 foglar, som ständigt oroa dem. De måste således under dessa ströftåg 

 städse vara på sin vakt, och instinkten bjuder då hvar och en särskild ibland 

 dem att vid minsta förmodade fara varna kamraterna. Härigenom uppstår 

 nära nog ett slags teflan dememellan att öfverträffa hvarandra i vaksamliet. 

 Deii ensamma fogeln deremot, som blott har sig sjelf att sörja för, för- 

 håller sie; i allmänhet helt annorlunda. 



