326 TÄTTINGAR. 



ströfvar hon omkring med dessa, ocli då slå sig flera familjer 

 tillsammans, så att man under den tiden, och sedermera hela 

 vintern, träffar stora, slutna flockar af dessa foglar. De uppe- 

 hålla sig då icke blott i barrskogarna, utan besöka äfven, 

 kanske företrädesvis, björk- och alskogarna. Under dessa ströf- 

 tåg lefva grönsiskorna vanligen alldeles för sig sjelfva. Sällan 

 eller aldrig ser man dem tillsammans med andra foglar; men 

 sinsemellan äro de i hög grad sällskapslika, och. man träff'ar 

 derföre ytterst sällan några ensamma individer. Komma de 

 någon gång att skiljas åt, locka de hvarandra mycket ifrigt 

 och gifva sig i allmänhet ingen ro, förrän de äter träfl'at till- 

 sammans. Håller man grönsiskor i bur, så märker man äfven 

 ofta huru oroliga de blifva, om de få höra sina förbiflygande 

 kamraters lockljud; men huru förnöjda och tillfredsställda de 

 deremot visa sig, om det lyckas dem att locka någon af dessa 

 fria vänner till sig. 



Grönsiskan är en liten nätt, liflig och munter fogel, som 

 ständigt är i rörelse och verksamhet. I träden lioppar hon 

 lätt och skickligt samt har äfven förmågan att, liksom mesarna, 

 klänga och hålla sig fast på alla sidor af qvistarna, då hon 

 söker sin föda. Hon vistas mest i träden och företrädesvis 

 bland deras öfversta grenar eller kronor. Till marken kommer 

 hon deremot blott sällan, kanske endast för att dricka och bada 

 eller för att någon gång söka nedfallna frön. 



Såsom sångare är grönsiskan just icke utmärkt; men hon 

 föredrager sitt lilla sangstycke med sådan lefnadsfrisk liflighet, 

 att man, trots vissa qvittrande och skärrande missljud deri, 

 ändå hör henne med nöje. Hennes lockton kan uttryckas med 

 dillall eller dkleidei. Stundom hör man henne i fångenskapen 

 frambringa åtskilliga andra ljud, såsom ett svagt tretet, ett 

 skarpt deckdeck och ett fint sidink, af hvilka det sistnämnda 

 har en icke obetydlig likhet med stiglitsans lockton. 



Man har orätt påstått, att grönsiskan uteslutande skulle 

 lifnära sig af frön. Författaren kan af egen erfarenhet intyga 

 att hon med begärlighet äfven förtär bladlöss och sma nakna 

 fjärillarver, och det är också fullt säkert, att hon till hufvud- 

 saklig del matar sina späda ungar med insekter och larver 



