342 TÄTTINGAR. 



i samband med de stora infångnincrarna af denna fogel, som 

 om höstarna ske i Frankrike och Italien. Det utomordentligt 

 stora antal, som årligen fångas pa Cypern, torde deremot un- 

 der sommaren hafva bebott södra Ryssland. 



Till uppehållsställen utväljer ortolansparfven helst små- 

 skogar och buskmarker, men tyckes äfven synnerligen väl 

 trifvas på steniga gärdesbackar, beväxta med glesa träd och 

 enbuskar. Såsom flyttfogel anländer han till sina häckplatser 

 vanligen i första hälften af Maj och flyttar åter bort i Augusti 

 eller September, för att tillbringa den kalla årstiden i södra 

 Europa eller hufvudsakligen i norra Afrika. Vid sin ankomst 

 om vären gifver han sig genast tillkänna genom sin ganska 

 nätta och välljudande, men föga omvexlande sång. Denna lik- 

 nar gulsparfvens (se sid. 340), men skiljes lätt derpå, att den 

 sista tonen icke är långt utdragen och fin, utan mera kort och 

 djup, så att den ungefär kan uttyckas med tjöhn: Då fogeln 

 sjunger sitter han vanligen i toppen af en buske, på en sten 

 eller i ett träd. 



I afseende på lefnadssättet påminner han ganska mycket 

 om gulsparfven, men tyckes i allmänhet vara ännu mindre 

 liflig än denne. Under sitt vistande hos oss torde han till 

 hufvudsaklig del, om icke uteslutande, lifnära sig af insekter, 

 och är följaktligen nyttig eller åtminstone icke skadlig. 



Han har sitt bo bland gräset på marken, under qvistarna 

 af någon tät buske. Det är sammansatt af grässtrån. Aggen 

 äro 4 å .5 ljusgråa med svarta fläckar och punkter. 



Köttet är af en särdeles utmärkt beskaftenhet, och om 

 liösten är fogeln mycket fet. För den skull fångas han, såsom 

 vi förut nämnt, i stor mängd uti södra Europa och på Cypern, 

 inlägges i kryddor och sändes omkring till de större städerna. 

 Prof. Sundevall yttrar härom: "Denna fogelart har blifvit 

 ryktbar såsom en läckerhet för bordet. Han har nemligen en 

 synnerlig fallenhet att, särdeles om hösten, vid god tillgäng på 

 föda, bli ganska fet, och då han under bortflyttningstiden är 

 högst allmän i södra Europa, har man funnit på, att ej blott 

 döda honom för att genast begagnas, utan äfven att fänga 

 dessa foglar och göda dem, för att få dem så feta som möjligt. 



