TÄTTINGAR. 343 



För detta ändamål hållas de i mörka kamrar, som upplysas 

 med lampsken, hvarigenom man tar dem att äta hirs och hafre- 

 gryn nästan under hela dygnet. Denna industri var redan be- 

 kant under Roms lysande tidehvarf, före Augusti tid, och 

 beskrifves af Varru, som kallar fogeln Miliaria, af milium, 

 hirs; ännu fortsattes den och skall isynnerhet drifvas i stor 

 skala på Cypern. Det uppgifves nemligen att 80 till 100,000 

 stycken årligen blifvit derifrån utförda". 



4. Videsparfven (Emberiza rustica Pall.). Ofvan röd- 

 brun eller gråbrun med svarta fläckar på ryggen; inimder hvit 

 med rödbruna fläckar på bröstet; hufvndet ofvan och på si- 

 dorna sva7't eller svartaktigt, med ett livitaktigt streck längs 

 hjessan och ett dylikt öfver och bakom ögonen. — Längd om- 

 kring 5i tum. 



Hannen har om sommaren svart hufvud med en hvit linie 

 längsåt hjessan; ryggen och bröstet brunröda, fläckiga; bakhal- 

 sen, de små vingtäckfjädrarna och öfvergumpen brunröda, utan 

 fläckar. 



Honan har mörkt gråaktigt hufvud, med strecket på hjes- 

 san och bandet öfver ögonen blekgråa; bröstet och kroppssi- 

 dorna med rödbruna fläckar. 



Ungarna likna i vinterdrägt säfsparfvens ungar i samma 

 drägt, men skilja sig derigenom, att de hafVa en hvitaktig fläck 

 i nacken, brunröda fläckar på bröst och sidor samt län- 

 gre näbb. 



Videsparfven bebor under sommaren endast den högre 

 norden i Europa och Asien. Han är en ibland våra sällsyn- 

 taste foglar och har blott ett par gånger blifvit skjuten här i 

 landet. Det första exemplaret fäldes vid gästgifvaregården i 

 Haparanda d. 20 Maj 1821 af Prof. B. Fries, det andra nära 

 Luleå stad d. 6 Sept. 1835 af Ingeniör J. Wahlberg. I 

 Finland är han lika sällsynt som hos oss. 



Beträffande videsparfvens lefnadssätt vet man ännu föga 

 eller intet. 



